Зденек Слаби, Йошитомо Имае, Пиер Гамара, Сергей Баруздин, Марчело Арджили, Йенс Зигсгаард, Ахмет Хромаджич, Фридрих Фелд, Отфрид Пройслер, Лудвик Керн
Тайната на оранжевата котка
10 автори от 10 страни разказват една вълнуваща история

Превод от немски: Елена Матушева-Попова, 1970

chitanka.info

Както вече сте прочели на корицата, тази книга е създадена по-различно от всички книги може би, които сте чели в последно време. Създатели на книгата са 10 автора от 10 различни страни. Историята е започната от чехословашкия писател З.К. Слаби, който, любопитен какво ще хрумне нататък на неговите колеги в други страни, я праща на Йошитомо Имае в Япония. Оттам книгата, по-дълга с една глава, се връща във Франция, после отива в Съветския съюз и т.н., докато стигне до последния автор, полския писател Лудвик Йежи Керн, който я завършва. Зачетете ли я веднъж, ще се уверите сами, че от книгата, написана по този своеобразен начин, се е получило едно интересно и забавно четиво.

З.К. Слаби от Чехословакия разказва първа глава,

в която се запознаваме с Давид и майка му; човекът с карирания каскет слиза от своята рамка, госпожа Клерхен разказва тъжната си история, а оранжевата котка си присвоява тайнственото бяло листче.

Колко много стъпала!

Къщата е вече стара. Момчетата, живели тук преди години, са станали бащи и дядовци. Но стъпалата не са се променили. Те започват направо от входната врата и водят до таванския етаж. Там се намира ателието на майката на Давид. Към него има антре с гардероб и телефон, кухня с електрическа печка и хладилник и едно по-малко помещение, което служи за спалня. Но най-важното е ателието. Таванът му представлява огромен полегат прозорец; затова през деня тук е много светло, а нощем звездите блестят над него и разглеждат многобройните картини. На триножника е опряна рисунка на оранжева котка с мистериозно святкащи зелени очи. Тя седи тук, без да мръдне.

От всички картини на майка си Давид обича най-много оранжевата котка. Убеден е, че с тази котка не всичко е в ред. Тя положително иска да му разкаже нещо. Но какво може да е то?

По стените на ателието са окачени и други картини. На една от тях е нарисувано шосе с автомобил, полетял, неизвестно накъде. (Излетници ли пътуват в него или гангстери, които отвличат някакво дете?) Човекът с кариран каскет и лула в устата от съседната картина е сигурно детектив; облечената в бяло дама в ъгъла Давид нарече госпожа Клерхен. Не би се учудил, ако тя излезе някоя фея — толкова е красива. Тук е и някакво жълто цвете (дали издава някакъв дъх или не? И защо ли е окачено толкова високо?), и една дървена ограда, цялата облепена с афиши. Какво ли има зад тази ограда? Може би игрище или някоя запустяла градина, потънала в храсталаци и бурени? Давид ходи вече втора година на училище. В съседната стая е малката му писалищна маса, книгите и тетрадките. Но той обича най-много да стои в ателието, особено когато майка му не е там.

Майката на Давид често отсъствува от къщи. Тя посещава изложби, лекции, заседания. Или е на път с блока си, за да събира теми за рисуване.

Тогава Давид остава сам. Сам с оранжевата котка, с мъжа в карирания костюм, с госпожа Клерхен, жълтото цвете, дъсчената ограда и шосето с черния автомобил. Автомобилът пътува с голяма скорост, най-малко със сто километра в час, но въпреки това не се помръдва от мястото си. Странно…

— Бъди послушен, Давид, не отваряй никому, не излизай, не хвърляй нищо отгоре, вечерята ти е в хладилника, легни си навреме! Разбрано? Днес ще се върна късно. (Защо ли майка му не използува за поръченията си магнетофон? Всеки път все едно и също!) Ах, да, ако ме търсят по телефона, кажи, че утре преди обед съм си в къщи. Няма да забравиш, нали?

Целувка по челото и — трак! Вратата хлопна след майката и Давид остана пак сам. Той седна в креслото и се загледа в оранжевата котка. Ще му повери ли днес тайната си? Котката стоеше неподвижно. Тя го гледаше втренчено със зелените си магьоснически очи и мълчеше.

Нощта бавно се спускаше над прозореца на ателието. Мракът валеше върху него на гъсти, черни като сажди парцали. После светнаха звездите. Като златни песъчинки… — помисли Давид.

Внезапно изрева някакъв мотор. Свистене на автомобилни гуми разкъса тишината. Изумен, Давид видя как черният автомобил от картината профуча по шосето. Скоро той стана мъничък като кибритена кутия — после като бръмбар — и най-после изчезна зад хоризонта. Давид скочи и щракна лампата. Разтърка очи. Какво бе станало с картината? Шосето си бе на мястото, само че колата я нямаше. Черният автомобил бе изчезнал в далечината. Какво ли щеше да каже майка му, като се върне и види пустото шосе? Докато размишляваше така, в ателието изплуваха три колелца дим и един гърлен глас каза:

— Това трябваше да се случи някога!

Беше гласът на човека с карирания каскет. Той бе слязъл от рамката на своята картина и сочеше с лулата си празното шосе.

— Трябваше да се очаква, че ще офейка!

Той се запъти към креслото до печката и се настани удобно в него. Скоро креслото потъна в облак дим.

— Какво става всъщност тук? — попита Давид.

— Малките момчета не бива да знаят всичко — измърмори човекът в креслото. После ненадейно запита:

— Имате ли поне телефон?

— Но разбира се — каза Давид. — Вън, в антрето е.

— Тогава иди и позвъни на номер 1–2–3–4–5–6! — заповяда карираният. — Бих го направил и сам, но съм страшно уморен. — И като хвърли поглед към рамката на картината, от която току-що бе слязъл, добави:

— Не е дребна работа години наред да седиш неподвижно на едно място, с течение на времето и най-добрият детектив се отпуска. Помисли малко и продължи: — На номера, който ти казах, ще се обади един доктор, да, именно — доктор. Името няма значение. Кажи му, че ни е нужен спешно. Да дойде колкото може по-бързо!

— Но аз не бива да отварям никому…

Детективът се изсмя дрезгаво:

— Да не сме малки деца? Или смяташ да пречиш някак на нашите разследвания във връзка с черния автомобил? Да не сте от един дол дренки с този мошеник?

— Не, разбира се, че не — измънка Давид и забърза към телефона. Той послушно направи, каквото му бе заповядал детективът. Като се върна след малко в ателието, до креслото стоеше госпожа Клерхен! Междувременно и тя бе напуснала картината си и сега говореше нещо тихо с детектива.

— Докторът каза, че веднага ще дойде — съобщи Давид.

— Добре — отговори детективът и се обърна отново към госпожа Клерхен. Давид го чу да казва:

— И така, да обобщим: тя се казва Инге, руса е, със сини очи, със синьо шалче на главата, сини обици, пръстен със син камък и рокличка на червени и жълти цветчета — той си записа нещо в бележника. — Особени белези?

Госпожа Клерхен се замисли за малко. После отвърна смутено:

— Не зная как да ви го кажа… Тя никога в живота си не е продумала нито една думичка. Никога не се е смяла, нито плакала, нито се е мусила.

— На колко години е?

— На седем… като Давид.

Детективът наостри уши.

— Значи ти се казваш Давид? Запомни, Давид, че трябва да казваш винаги истината, само истината. Разбра ли?

Веднага след това на входната врата се позвъни тревожно и когато по даден от детектива знак Давид отвори, в антрето се вмъкна дебел, покрит с едри капки пот мъж. На главата си той носеше черно бомбе. В едната ръка държеше чанта от черна кожа, в другата — черен чадър.

Дебелият подаде ръка на всички присъствуващи и каза:

— Радвам се, радвам се.

Той заговори за времето и големите данъци, изруга многото стъпала на къщата и все така на един дъх запита защо е заминала колата. Никой не бе в състояние да го прекъсне.

— Освен това, интересува ме какво има зад тази ограда — каза той накрая съвсем между другото и се приготви да заговори отново за деветдесет и девет други неща. Но не успя, защото детективът остро го прекъсна:

— Стига! — той измери с проницателен поглед картината с оградата и се обърна към Давид:

— Какво има зад тази ограда?

— Нямам понятие.

— Никога ли не си бил там?

— Никога.

— Наистина ли? — Детективът хвърли многозначителен поглед към доктора. — Вече ти казах, Давид, че ти за нищо на света не бива да лъжеш.

— Аз наистина не знам.

— Е, добре. Но едва ли ще почнеш да ни залъгваш, че не знаеш нищо и за вратата…

Той посочи с края на лулата си една определена точка върху оградата. Действително! Между двата плаката: „Пийте сока от малини, да сте здрави за много години!“ и „Вижте умното дете — с радост приказки чете!“, се очертаваха контурите на някаква тайна врата. Давид я виждаше за пръв път: по-рано никога не бе разглеждал картината така подробно.

— Удивлявам се на острия ви поглед! — призна докторът.

— Дребна работа! — заяви детективът. — В края на краищата това не ми е за пръв път. В нашия занаят най-важното е да наблюдаваш, да наблюдаваш и пак да наблюдаваш. Когато се прибави едно наблюдение към друго, могат да се разрешат дори и най-заплетените случаи.

— При условие че човек има вашата способност — Докторът явно се възхищаваше твърде много от детектива.

В същия миг иззвъня телефонът. Давид се втурна към антрето, но докторът го изпревари. Той бързо вдигна слушалката.

— Ало, ало… Да, на телефона… Разбира се… Да… Но, но… Добре, изпратете веднага колата, тръгваме. Край!

Зачервен от възбуждение, той дръпна детектива настрана и започна да му шепне нещо.

— Предчувствувах! — изръмжа детективът и изтърси лулата си. После се обърна към госпожа Клерхен и Давид:

— Вие двамата ще останете да чакате тук. Ще се върнем колкото може по-скоро.

По шосето мина голям тъмносин автомобил. Сигурно беше някакъв съвсем изключителен модел, защото в него не се виждаше никакъв шофьор… Двамата мъже се качиха на картината и се настаниха в синята лимузина. Давид отвори уста от изненада. Преди да успее да я затвори, колата с детектива и доктора бе изчезнала на хоризонта. Шосето бе празно и пусто, както преди.

— Гладна съм — каза тихо госпожа Клерхен. — Не мога да си спомня вече от колко време не съм слагала залък в устата си.

Давид си спомни за вечерята в хладилника. Той донесе две чинии, шунка, салата, сирене, хляб и малинов сок (като при това неволно хвърли поглед към плаката) и предложи половината на госпожа Клерхен, която с благодарност започна да яде.

— Не мога да разбера тези модерни художници — каза тя между две хапки. Никога не рисуват нищо за ядене на картините си. И от какво всъщност да живее човек, моля ви се?

Известно време те се хранеха мълчаливо.

Изведнъж над картината с дървената ограда се изви страшен вятър. Фиу! — свиреше той и вдигаше прахоляк и опадали листа. Сред листата във въздуха се завъртя някакво листче хартия. То прелитна над оградата и падна по средата на ателието. Давид любопитно го вдигна. Но листчето беше празно.

— Покажете ми го, моля! — каза госпожа Клерхен.

Тя дълго се взира в хартийката.

— Не — въздъхна тя накрая и я сложи отново на масата. Нищо не пише…

Точно в този миг оранжевата котка скочи от картината си. Тя хвана листчето със зъби, прекоси светкавично ателието, скочи върху оградата и изчезна зад нея. Заедно с листчето.

— Видяхте ли? — извика Давид.

Госпожа Клерхен бавно остави вилицата и се загледа в чинията си.

— Не исках да говоря за това, Давид — каза тя колебливо, — но сега ми се струва, че ще трябва да ти обясня всичко…

Сякаш за да добие кураж, тя отпи голяма глътка малинов сок. После се престраши и започна да разказва:

— Зная, мойто момче, че ти ме смяташ за някаква фея. За съжаление аз съм само… Всъщност коя съм аз?

Баща ми беше цар. Живеехме в самотен замък сред просторни гори. Отвъд горите, на брега на голямо блато, в порутена хижа живееше стара жена с оранжеви коси. Мълвеше се, че госпожа Афрозиния е магьосница, но никой в замъка не знаеше дали това бе истина. Момчето, което помагаше в кухнята, я видяло веднъж да лети, яхнала метла; ловецът я срещал няколко пъти нощем, когато на лунна светлина събирала треви и корени, а понякога можеше да се забележи как от комина на хижата и към небето се издигат чудновати облаци дим.

Всеки, който искаше да влезе в замъка на баща ми, трябваше най-напред да се покатери по корените на един хилядагодишен дъб. Само така можеше да открие пътеката до нас. Често минаваха много години, докато отново някой външен човек дойдеше в нашия замък.

Ние си живеехме мирно и тихо. Баща ми ходеше на лов, мама често лежеше на канапето с главоболие, а брат ми Еренфрид се учеше да язди и върти сабя. А аз? Искрено казано, аз често бях тъжна и ми беше скучно до смърт. Положението се промени едва когато една вечер на портата на замъка потропа млад рицар. От дългото яздене през горите той бе съвсем изморен и изгладнял. Баща ми го покани на трапезата; през време на вечерята научихме, че се казва Йохан. Какво да разправям надълго и широко? Йохан остана в замъка и скоро след това отпразнувахме сватбата. Три дни и три нощи! Беше весело. Ядохме и пихме, пихме и ядохме, и се веселихме.

Заранта на четвъртия ден в празничната зала внезапно се появи старицата — старицата с оранжевата коса. Никой не я бе поканил, тя се бе домъкнала сама. Ледени тръпки полазиха по гърбовете на всички ни, като я видяхме. Трябва да ти призная, че от малка не можех да понасям госпожа Афрозиния. От всичко най-много мразех разчорлената й оранжева коса. Пристъпих към нея и извиках:

— Какво търсиш тук, стара чумо? Никой не те е поканил! Прибирай се обратно в колибата си!

Мъжът ми и брат ми се опитаха да ме успокоят. Но аз сякаш бях обезумяла.

— Вън! — извиках. — Вън. Това е моята сватба! Вещици и знахарки нямат работа тук.

— Трябва да ти кажа, че брат ми Еренфрид открай време бе в добри отношения с госпожа Афрозиния, а в последно време често я посещаваше. Не зная с какво го привличаше тази отвратителна старица. Това беше може би единственият въпрос, по който не се разбирахме с него…

Сега зная, че в онзи миг бедният ми брат се е чувствувал доста безпомощен. Как да постъпи?

— Клерхен! — помоли ме той. — Сестричке! Бъди разумна!

С едно движение на ръката старицата му заповяда да мълчи. Тя пристъпи към мен и ме погледна втренчено в очите. Това бе поглед, който никога не ще забравя. И днес, когато си спомня за това, тръпки ме побиват.

— Да бъде, както желаеш — каза госпожа Афрозиния тихо и много решително. — Над теб и твоите близки висне голяма беда. Аз исках да я отклоня от вас, затова дойдох тук. Ти ме пъдиш от замъка и аз се подчинявам.

Тя се обърна и се затътри към вратата. Там спря още веднъж, обърна се и ме погледна. Гласът й прозвуча по-скоро тъжно, отколкото сърдито (но аз знаех, че тя е змия и само се преструва).

— Ще дойде време — предрече тя, — когато ще се разкайваш за всичко, което се случи днес. Но тогава ще бъде твърде късно, сълзите и жалбите няма да ти помогнат.

И до днес не зная как е напуснала старицата замъка на баща ми: дали се бе измъкнала мигновено през вратата или се бе изпарила пред очите ни във въздуха. Всеки случай тя се изгуби внезапно и оттогава никой от нас вече не я видя наоколо.

Брат ми Еренфрид също изчезна безследно оттогава. На заранта той си отиде, без да се сбогува с нас.

Когато преди малко видях детектива, за миг повярвах, че пред мен е брат ми. Уви! Наистина много прилича на него, но не е той… Сигурно можеш да си представиш колко се натъжихме всички, когато Еренфрид ни напусна. Настроението се промени, едва когато на следващото лято се роди нашата дъщеричка Инге. Вярвам, че в целия свят нямаше по-щастливи родители от Йохан и мен. Какво прекрасно и здраво детенце бе нашата малка Инге!

Но щастието и радостта бяха за малко. Само след няколко седмици разбрахме, че Инге страда от ужасна болест: тя бе няма. Думичка не продумваше, никога не плачеше, не се засмиваше. Дали това бе имала предвид вещицата, когато говореше за надвисналата над нас опасност?

Един ден добрият ми мъж реши да тръгне по широкия свят, за да търси лекар за Инге. Но и той не се върна в замъка. Може би не е могъл да намери пътя за у дома, който се намираше под омагьосаните корени на хилядогодишния дъб?

След като бяхме чакали Йохан напразно цяла година, аз се сбогувах с родителите си и на тръгване казах:

— Сега сама трябва да тръгна да диря лекар и най-добре е да взема Инге със себе си. И така един ден пристигнахме с Инге в големия град. Там я прегледа някакъв прочут лекар. Той я преслуша, предписа й прахчета и други лекарства. Инге послушно вземаше всичко три пъти по три седмици. Но въпреки че изтекоха три пъти по три седмици, тя пак не проговори и не се засмя. Лекарят дълго клати глава:

Може би тя изобщо не е болна, мила госпожо — каза той накрая. Възможно е вашата дъщеря да е била просто омагьосана. Мисля, че по-добре е да опитате при някой магьосник. Магьосникът Хокупоцки живееше в една черна къща. Беше облечен в дълга тъмносиня мантия, извезана с жълти кукумявки и прилепи. Имаше тънки мустачки и още по-тънка усмивка. В единия ъгъл на стаята му лежеше оранжева котка. Може би беше котарак, отдалече не можеше да се разбере точно. Магьосникът Хокупоцки бе изключително любезен с мен, вдъхна ми големи надежди.

— Аз съм развалял какви ли не магии — каза ми той. — Оставете Инге една нощ при мен и всичко ще се нареди.

Бях толкова непредпазлива, че приех предложението му. Но на следващата сутрин не намерих вече магьосника Хокупоцки. Не намерих нито черната къща, нито котката, а най-лошото бе, че и Инге бе изчезнала — нашата клета няма Инге!

Оттогава непрекъснато диря детето си. Търсех някакви следи от магьосника и оранжевата котка. Котката най-после намерих — върху оная картина. Настаних се в една рамка срещу нея и зачаках да видя какво ще прави. И тъй, докато аз дебнех оранжевата котка, оранжевата котка дебнеше мене. Без никакъв успех. Едва днес нещата се пораздвижиха. И аз почвам да вярвам, че детективът и дебелият доктор ще ми помогнат да намеря Инге. Те вече са попаднали на една следа. Но дали тя е вярната? Сърцето ми подсказва, че трябваше да обърнат повече внимание на оранжевата котка…

Клерхен заплака. Давид поиска да я утеши.

— Не плачете — помоли той. — Детективът и докторът ще оправят всичко. Когато доведат Инге, аз ще си играя с нея.

Госпожа Клерхен избърса очи с носната си кърпичка.

— Как да не плача — каза тя, — когато детективът й докторът са по съвсем погрешна следа. Те трябваше да се заинтересуват повече от оранжевата котка и бялото листче!

— Листчето бе празно — каза Давид.

Госпожа Клерхен стана от масата. Тя оправи роклята си и призна:

— От няколко седмици сънувам един и същ сън. Сънувам някакво бяло листче, което се върти във въздуха, и чувам някакъв глас да казва: „Обърни внимание на тази бяла хартийка, тя може да ти бъде много полезна!“ Не е ли странно това?

— Разбира се — каза Давид. Беше му хрумнало нещо друго. Може би трябва да надникнем зад оградата…

— Вярно! — съгласи се госпожа Клерхен. — Да надникнем!

Давид пристъпи към картината с оградата. Той почака, докато госпожа Клерхен застана до него. После ритна дървената врата. Вратата рязко се отвори и госпожа Клерхен извика ужасено.

Йошитомо Имае от Япония разказва втора глава,

в която един автомобил се превръща във въздушна карета; небесносиньото момиче се оказва талантлива художничка, Давид връща детектива и доктора отново на земята, а в ателието внезапно се появяват толкова оранжеви котки, колкото са песъчинките в морето.

Госпожа Клерхен и Давид отстъпиха крачка назад. Между краката им профуча нещо сиво, последвано от нещо оранжево. Госпожа Клерхен едва не припадна.

— Пак тази котка! — прошепна Давид. — Но кого ли преследваше тя?

Оранжевата котка бе изчезнала зад куп готови картини. Давид поиска да я подплаши, за да я изкара от скривалището й. Но когато докосна първото платно, картините се разтвориха като чашка на цвете. Оттам излезе една мила млада девойка.

Тя имаше къса кестенява коса, бе стройна като зюмбюл и носеше небесносиня копринена рокля.

— Моля, не се плашете! — каза девойката. — Дълго време аз си живях мирно в моята картина, но просто не мога да понасям мишки.

Госпожа Клерхен и Давид бързо се спогледаха. Значи малкото сиво нещо, което оранжевата котка преследваше, е било мишка! Но къде бе изчезнала котката? Оранжевата котка се бе върнала пък в рамката си. Тя седеше на мястото си, без да се помръдне, сякаш никога не бе грабвала никакво късче хартия, сякаш никога не бе прескачала оградата, сякаш никога не бе преследвала мишка. Но за разлика от преди, сега тя се хилеше присмехулно.

— Котката ми изглежда подозрителна — каза госпожа Клерхен. — Трябва да се опитаме да върнем детектива и доктора. Жалко, че нямаме кола!

— Ако мама беше в къщи, тя можеше да ни нарисува една кола — заяви Давид, като помисли малко. — За съжаление нямам понятие кога ще се върне тя…

Дотогава небесносиньото момиче се бе вслушвало мълчаливо в разговора. Сега то наведе засрамело очи и каза:

— И аз бих могла да нарисувам една кола. Всъщност аз съм още в началото на моята подготовка за художничка, но колкото за една кола, ще мога. Къде трябва да я нарисувам?

— На картината с шосето! — каза Давид.

Подобно на вълшебник, който изтърсва от ръкава си карти за игра, девойката извади от гънките на роклята си няколко четки. После изстиска от една туба розовочервена боя върху една от палитрите, които се търкаляха из ателието, и се залови за работа.

Още първите линии, изтеглени с четката, бяха забележителни. Дявол да го вземе, какъв автомобил! Истинска състезателна кола! Само жалко, че бе лакиран именно в розовочервено… Но Давид бе разумно момче; той си каза: „По-добре розовочервен автомобил, отколкото никакъв“.

След няколко минути автомобилът се намираше напълно готов върху пустото шосе, можеха да се качват. Давид нямаше шофьорска книжка, затова на кормилото седна госпожа Клерхен. Тя потегли съвсем плавно и елегантно — това и най-големият й враг не би могъл да отрече, и те профучаха напред по шосето върху картината. През задното прозорче Давид наблюдаваше как пътят под тях лети като стрела. Пейзажът от двете страни на пътя бе издържан в нежни пастелни тонове, каквито предпочиташе майка му. От време на време автомобилът подскачаше, защото по шосето имаше доста много дупки. Но колата пружинираше така добре, че те едва усещаха друсането. При тази бързина трябваше да настигнат детектива и доктора.

В това време оранжевата котка в ателието отново се бе съживила. Едва розовочервеният автомобил с пасажерите си бе изчезнал в далечината, и тя измяука високо. В същия миг на картината с жълтото цвете се надигна страшен вятър. Цветето потрепера и зад неговите цветчета се появи главата на грозна стара жена с оранжева коса. С едно повдигане на мършавия си костелив показалец старицата повика котката. Котката кимна и изскочи от картината. Но нима бе възможно?! На картината, от която тя току-що бе изскочила, седеше втора котка! Тя много приличаше на първата и имаше същата оранжева козина като нея.

Старицата даде знак и тази котка също изскочи от картината. Веднага на картината се появи трета оранжева котка. Знак, скок, четвърта котка! Знак, скок, пета… И още една, още една, още една.

Скоро цялото ателие се напълни с оранжеви котки. Всички си приличаха като две капки вода. Мустаците им бяха щръкнали, те махаха нетърпеливо опашки, зелените им очи блестяха.

Онази котка, която първа бе скочила от картината, изглежда бе главатарката. По нейна заповед всички котки потеглиха като армия в бойна редица. Целта на нападението им бе картината с шосето, по която малко преди това бяха минали Давид и двете му спътнички.

Като видя толкова много котки, старицата зад жълтото цвете се засмя злорадо. После пъхна два пръста в устата си и изсвири пронизително. Котките спряха веднага. Те замръзнаха като неподвижни статуи и зачакаха нейните заповеди.

Докторът с черното бомбе пръв забеляза, че колата нещо не е в ред.

— Слушайте, шефе! — той докосна леко детектива по рамото. Нещо не ви ли прави впечатление?

— Не — измърмори детективът. Той гледаше втренчено право пред себе си, внимателно съсредоточен в пътя, както е присъщо на всеки съзнателен шофьор.

Докторът хвърли кос поглед през страничния прозорец, смущението му ставаше все по-голямо.

— Да не ви е паднало нещо през прозореца? — попита детективът ядосано, като продължаваше да гледа право пред себе си.

— Не е точно това — каза докторът. Но не зная…

Той не довърши започнатото изречение. Сега и детективът започна да се нервира. Улови за края на палтото спътника си, който все по-неспокойно се въртеше на мястото си.

— Защо така внезапно млъкнахте? — попита детективът строго. Но в следващия миг и той онемя. Колата, в която седяха, се бе вдигнала по някаква неизвестна причина във въздуха и се издигаше бързо все по-високо и по-високо нагоре! Сега бе необходимо да се запази спокойствие и да не се загубва присъствие на духа.

Докато двамата обмисляха как да постъпят в това извънредно необичайно положение, някой почука на десния страничен прозорец на колата. Двамата пътници се обърнаха изплашено. През прозореца надничаше стара жена. Някаква старица с оранжева коса, която се развяваше на вятъра като огнени езици.

— Внимание! — извика докторът на старицата. — Сигурно знаете, че полицията забранява да се държиш за автомобил, който е в движение!

— За автомобил в движение?! — засмя се ехидно старицата.

Тогава детективът забеляза, че тя е уловила с лявата си ръка края на някаква тънка тояга.

— Докторе! — извика той. — Вижте, за бога! Тя язди метла!

— Точно така изглежда — отвърна докторът.

Той неволно започна да трепере като лист.

— Хубава каша! — каза детективът със смръщено чело. — Трябва да се пазим от жени, които яздят метли…

Старицата се захили. Тя кръжеше около автомобила на метлата си и злорадо се кривеше. Работата бе съвсем ясна: старицата се въртеше около тях на проклетата си метла, а самите те в автомобила плуваха безпомощно във въздуха на няколкостотин метра над земята!

Докторът се опита да си представи какво би се случило, ако се стовари от такава височина със своите сто и петдесет килограма живо тегло. Не бе необходима прекалено голяма фантазия за това.

— Виждам, че малко по малко започвате да се наслаждавате на околната гледка, за което трябва да благодарите на мен — изкикоти се старицата.

Дори детективът бе леко пребледнял. С края на окото си той прецени разстоянието от все по-високо издигащия се автомобил до земята. При все това прехапа уста и продължи да мълчи упорито, вперил поглед пред себе си.

— Как е възможно подобно нещо изобщо? — попита докторът, кършейки ръце.

— Лесно ще ви обясня! — старицата се приближи плътно до десния прозорец, отворен от доктора, който искаше да разбере причината за тяхната беда. — Не се навеждайте толкова навън! — извика тя. — И без това не можете да погледнете под колата. Иначе бихте видели, че гумите на колата ви са напълнени с газ. Аз превърнах въздуха на гумите във водород, в това е цялата тайна. А сега ви желая добър полет! — с тези думи тя мушна с мършавия си показалец дебелия доктор по шкембето, хвърли злорад поглед към детектива и полетя обратно с метлата си.

Добър полет без перка, без мотори, без крила! Просто в един автомобил, който се бе дигнал във въздуха като балон!

— Водород в автомобилните гуми, това и умът не го побира! — Докторът не можеше да се помири с мисълта, че колата им се е превърнала в един вид въздушен кораб. В това време синята лимузина се изкачваше неудържимо все по-високо и дори детективът, който по природа не бе страхлив, се почувствува извънредно неудобно в карирания си костюм. Той сметна за напълно възможно намерението на старицата да се окаже именно такова: да остави доктора и него да умрат от глад във въздуха… Какво, по дяволите, би могло да се предприеме против това?

Давид се радваше, като гледаше хубавия пейзаж и блестящата синева на небето над него. Но внезапно се засмя.

— Защо се смееш?! — госпожа Клерхен го погледна изпитателно в огледалцето пред себе си.

— Вижте какво лети там!

Госпожа Клерхен и небесносиньото момиче погледнаха в посоката, която Давид им показваше с ръка.

— Някаква птица ли е?

— Ако беше птица, щеше да има крила и да ги размахва!

— Освен това е много голямо за птица, няма такива гигантски птици.

Госпожа Клерхен спря колата. Те слязоха и започнаха да наблюдават по-внимателно странния предмет на небето.

— Не зная, но според мен, прилича на автомобил — каза след малко госпожа Клерхен.

— Хвърчащ автомобил! — извикаха Давид и небесносиньото момиче весело. — Хвърчащ автомобил!

Изведнъж те забелязаха, че от автомобила се проточи нещо дълго и тънко, на чийто край бяха завързани две обувки. Обувките бързо падаха все по-надолу и скоро се люшнаха съвсем близо до покрива на техния розовочервен автомобил. Давид се покатери по покрива на колата и притегли обувките, които висяха на дълга ивица плат.

Това бе спасителната идея на детектива — идея, която може да хрумне само на дълбоко отчаян човек. Той и докторът бяха разкъсали ризите и палтата си на дълги тесни ивици, бяха ги навързали една за друга и на най-долния край бяха завързани обувките на детектива. После докторът, чийто почерк бе по-хубав, бе извадил писалката си и написал на последното парче плат:

„SOS! Помогнете ни! Иначе ще умрем от глад във въздуха! SOS!“

Хрумването бе отлично, но какво трябваше да предприемат Давид и неговите спътнички, за да смъкнат големия хвърчащ автомобил от въздушните висини? Та нали гумите му, включително и резервните, бяха напомпани с водород! Госпожа Клерхен обмисляше въпроса от всички страни и пак нищо разумно не й идваше на ум.

Но на момичето с небесносинята рокля хрумна добра идея.

— Не е толкова безнадеждно! — извика то радостно. — Нужен ни е само един балон!

— Как, моля? — госпожа Клерхен се пообърка. — Един… въздушен балон? Откъде ще вземете балон?

Небесносиньото момиче намигна:

— Много просто! Ще го нарисувам!

Младата художничка извади незабавно от колата парче платно и го просна върху ливадата. После бръкна в джобовете си, взе четки и бои и бързо изстиска съдържанието на една голяма туба върху палитрата: хубава, светлозелена боя, която прекрасно отиваше на синевата на небето. Но за съжаление скоро стана ясно, че платното бе твърде малко за такъв голям балон. Момичето се хвана за главата:

— Ами сега?

За щастие Давид намери изход.

— Знаете ли какво? Нарисувайте просто един сгънат балон! И до него нарисувайте няколко бутилки с водород, с които да можем да го напълним!

Това бе наистина добра идея. Макар че, както всеки би могъл да си представи, никак не бе проста работа да се нанесе сгънатият балон правилно върху платното.

— Само много грижливо го нарисувайте — предупреди Давид, — за да не избухне при напомпването!

— Не се безпокой! — каза небесносиньото момиче. — Няма да избухне!

Когато завърши картината, нарисува и бутилките с въздушен газ, те напълниха балона с водород. На края му прикрепиха за товар няколко чувала с пясък, които момичето бе прибавило набързо върху рисунката, и най-после го привързаха здраво за дънера на голям стар дъб с дебело въже.

Давид се качи в коша на балона, госпожа Клерхен и небесносиньото момиче останаха при дъба.

— Добър път и успех!

Балонът се заизкачва нагоре и Давид скоро настигна детектива и доктора в тяхната хвърчаща лимузина. И двамата се радваха като луди на освобождението им от въздушния затвор. Детективът пръв слезе и сияещ от щастие, се намести в коша на балона. Прекачването на доктора не мина без пъшкане и охкане; двете въздушни тела застрашително се разклатиха. Едва синята лимузина бе освободена от тежестта на доктора, и тя започна стремително да се изкачва нагоре в небосклона, където изчезна завинаги. Затова пък балонът на Давид видимо губеше височина и бързо доближаваше земята. Докторът оглеждаше замислено шкембето си.

— Крайно време е да се подложа на лечение за отслабване! — установи той загрижено.

— Съвсем не! — противопостави се детективът и се усмихна под мустак. Без вашето внушително тегло, скъпи приятелю, бог знае къде бихме отлетели. Само излишните ви килограми попречиха на това.

Докторът си възвърна доброто настроение.

— От което може да се заключи, че и малко пълнота може да е от полза! — засиял отново, той тупна детектива по голото рамо. — Благодаря, шефе, вие неимоверно ме успокоихте! Може би не бива да избързвам с лечението за отслабване…

Двамата раздрусаха сърдечно ръката на Давид и му благодариха за спасението. Детективът поклати глава, смукна дълбоко два пъти от лулата си и избоботи:

— Човек не би повярвал колко полезни биха могли да бъдат понякога малките момчета. Ще го имам предвид при бъдещи случаи.

Нито детективът, нито докторът съзнаваха, че бяха полуголи. Но когато се приземиха недалеч от стария дъб и видяха двете дами, изпаднаха в известно смущение. Особено смешен изглеждаше детективът, защото освен карирания си каскет и димящата лула той имаше върху себе си само едни раирани долни гащи.

Небесносиньото момиче забеляза смущението му и го утеши:

— Не се безпокойте, имам още достатъчно платно!

— Да се загърнем в платно като старите римляни? — попита обезпокоен докторът.

— Съвсем не! — засмя се момичето. И веднага започна да рисува на останалото най-добро парче платно два костюма.

— Но вие дори не сте ми взели мярка! — рече недоволно докторът. — Костюмът ще ми бъде положително тесен!

Но момичето имаше много вярно око. Когато детективът и докторът изпробваха костюмите, оказа се, че им прилягат идеално. И най-опитният лондонски шивач не би могъл да ги скрои по-добре по тялото им.

— Много мило от ваша страна, че ни помогнахте в бедата — каза детективът и стисна с благодарност ръката на небесносиньото момиче.

Започнаха да обмислят по-нататъшните си действия, защото им бе ясно, че нямат никакво време за губене. Старата жена с метлата бе противник, който не биваше да се подценява.

В това време, яхнала метлата си, старицата се бе върнала в ателието, където оранжевите котки все още стояха готови да изпълнят заповедите й. Тя раздели цялата котешка армия на две отделения. После, като даде знак на първото отделение, което бе наполовина по-голямо от другото, тя изкряска с острия си глас:

— Бързо, след тях! — и посочи с края на метлата картината с шосето.

Като висока оранжева вълна връхлетяха котките от първото отделение върху картината, изфучаха злобно и се втурнаха по шосето. И скоро изчезнаха в облак прах. Кискайки се от удоволствие, старата вещица потри ръце, после се обърна към другото отделение:

— За вас, мои мили животинки, имам една особено хубава и важна задача — каза тя, намигайки. Но потърпете минутка, още не е дошло време за това…

Детективът и дебелият доктор, госпожа Клерхен, небесносиньото момиче и Давид седяха под сянката на стария дъб и обсъждаха бойния си план. Всички поглеждаха в очакване към човека с карирания каскет, който току-що си бе запалил отново лулата и сега размишляваше със затворени очи.

— Едно е сигурно — каза той след малко, като отвори дясното си око и многозначително повдигна едната си вежда. — Госпожа Клерхен има право, като настоява, че ние трябва да посветим много повече внимание на оранжевата котка. Следователно докторът и аз ще се върнем колкото може по-бързо в ателието, за да предприемем там всички необходими разследвания, докато вие, госпожо Клерхен, с Давид и очарователната ви млада спътничка ще продължите с кола преследването на черния автомобил.

— Смятате ли това за необходимо? — попита госпожа Клерхен.

— За не-из-беж-но — каза детективът с тон, който изключваше всякакво по-нататъшно съмнение в решението му.

После двамата господа станаха и поеха обратно пътя към ателието, а госпожа Клерхен с Давид и небесносиньото момиче отидоха до розовочервения си автомобил, който бе спрян на една ливада до шосето.

Докторът се цупеше, защото не обичаше да ходи пеша.

— Всъщност не смятате ли, че нямаше да е голяма работа, ако госпожа Клерхен ни бе върнала с колата? — каза той недоволно.

— Аз смятам — отвърна детективът невъзмутимо, че ходенето пеша от време на време е изпитано средство за запазване здравето и дееспособността на човешкото тяло. Точно вие, мили докторе, би трябвало да го знаете. Докторът примирено вдигна рамене и двамата продължиха мълчаливо пътя си: детективът с твърди стъпки, докторът — като сумтеше и дишаше шумно подобно на парна машина.

След около сто и петдесет метра шосето зави остро наляво. Стигнали до там, двамата пешеходци забелязаха в далечината огромен облак прах, който се носеше със застрашителна скорост право срещу тях.

Пиер Гамара от Франция разказва трета глава,

в която става дума за нарисувани наденички и платнотресение; Давид и спътниците му попадат от една опасност в друга, но хладилникът в къщата спестява някои неприятности, а оранжевите котки преживяват благодарение на лакомията си една леденостудена изненада.

Дебелият доктор пръв забеляза каква бе работата с облака прах. О, каква страхотия! Цяла армия от оранжеви котки се носеше срещу тях… Ами сега?

За една десетохилядна от секундата докторът схвана в какво опасно за живота положение се намираха. Разбира се, най-застрашен бе самият той: беше пълен, а котките — мършави. Беше бавен, а котките — бързи. Не бе въоръжен, а котките имаха остри зъби и нокти.

С бързина, достойна за електронен мозък, докторът обмисляше какво трябва да се направи. Вън от всяко съмнение бе, че трябва да отвлече вниманието на котките по някакъв начин, за да ги държи далеч от себе си. За това съществуваха разни възможности. Жалко, че нямаше под ръка някоя пълна кошница със салами или наденички! С тяхна помощ положително би могъл да ги спре. Би могъл да постигне нещо и с кибрит и няколко връзки дърва: би запалил един голям огън и би се скрил зад него, както правят траперите в Далечния север, когато ги нападнат вълци (чел бе за това в книгите на Джек Лондон). Дори с едно порядъчно количество сирене би съумял да си помогне: котките биха се нахвърлили върху сиренето и тогава вероятно биха се отказали от него. Но той нямаше нито сирене, нито съчки, нито кибрит, нито сланина, нито наденици. По гърба му полазиха ледени тръпки, чувствуваше се вече загубен.

Но за щастие той не бе сам, за щастие бе придружен от един детектив, зрял и кипял в такива неща.

Мъжът в карирания костюм също бе схванал опасността за една десетохилядна от секундата, макар и може би една десетохилядна от секундата по-късно от дебелия доктор. Той веднага пъхна два пръста в устата си и изсвири пронизително.

Изсвирването бе предназначено за двете дами и Давид в розовочервения автомобил, но оранжевите котки изглежда сметнаха, че се отнася до тях. Те толкова се изплашиха, че се спряха и цели 27,8 секунди не мръднаха от местата си. Тези 27,8 секунди бяха достатъчни на госпожа Клерхен, за да обърне автомобила и да се притече на помощ на двамата. Когато котките видяха приближаващия се с бясна скорост автомобил, те пак се поколебаха за миг. Спирачките изскърцаха, Давид бързо отвори вратата на колата. Докторът се промъкна вътре, детективът веднага го последва.

— А сега с пълна газ напред! — извика Давид.

Госпожа Клерхен обърна с трескава бързина автомобила и натисна педала за газта.

— Ех! — извика докторът облекчено. — Спасени сме!

Но за голямо негово разочарование, хвърлил поглед през задния прозорец, детективът установи, че това не отговаря на истината.

— Проклетите оранжеви зверове са по петите ни — каза той. — Карайте, мила! Карайте колкото може по-бързо!

— Имаме ли достатъчно бензин? — запита угрижено докторът.

Госпожа Клерхен погледна бензиномера.

— Ще стигне за още около двайсет километра…

Известно време пътуваха мълчаливо. Всеки премисляше отчаяно какво може да се предприеме, а армията от оранжеви котки все повече приближаваше.

— Ако имахме флейта, бихме могли може би да ги укротим — каза небесносиньото момиче.

Детективът отвърна почти сопнато:

— О, глупости! Котките не са змии.

Докторът се залови за едно старо хрумване и предложи:

— Знаете ли какво? Много просто, ще се спасим зад една огнена завеса!

Но детективът не се съгласи и с това предложение.

— Аз имам прекрасна запалка — отвърна той. — Но нямаме никакви дърва. Да спрем и отсечем някое дърво ли? Ето, виждате ли, докторе!

Госпожа Клерхен също си блъскаше главата за някоя спасителна идея.

— Както е известно, котките се страхуват от водата каза тя. — Можем да караме до следващата река и да я преплуваме — какво смятате за това?

— За съжаление аз не зная да плувам — каза дебелият доктор. — А и не обичам твърде студената вода. — Той въздъхна и добави със слаба усмивка: — Бих предпочел едно добро уиски, уважаема госпожо.

— Наистина ли не съществува никакво разумно разрешение? — извика Давид. — Ние не можем просто така да караме и когато бензинът свърши, да слезем, да се поклоним и кажем на котките: ще бъдете ли тъй добри да ни изядете, моля? Трябва да има изход, твърдо съм убеден в това!

— Правилно! — присъедини се към него докторът. — Затова трябва да се мисли, господа, само да се мисли!

Малко по-късно проговори с нежен глас небесносиньото момиче:

— Дойде ми наум нещо — прошепна то. — Имаме още няколко туби маслена боя. Ако нарисувам за нас втори балон, подобен на първия?…

— Балон за пет души? — детективът махна с ръка. — Как ще напълним подобен гигантски балон с газ, без да бъдем изядени в това време от гадините?

— Но може би — каза Давид, — може би въпреки това трябва…

Той се обърна към небесносиньото момиче:

— Бързо! Вижте какви бои имате!

Момичето отвори кутията си с бои и затършува вътре.

— Има още малко зелена…

— Тя не ни върши работа.

— Как така? — учуди се момичето. — Аз особено много обичам зелените тонове. Затова предпочитам да рисувам пейзажи.

— Този път не се касае до пейзажи — отвърна Давид. — Преди всичко, кажете ми имате ли червена и жълта боя?

— О, да, имам цинобър, кармин, светла охра, лимоненожълта, керемиденочервена, краплак — от всеки вид най-малко по една туба, от някои дори две.

— Чудесно! — извика въодушевено Давид. — Чудесно, чудесно! Спасени сме! Победа!

Детективът смръщи чело и измърмори:

— Би ли ни казал как да си обясним този изблик на радост?

— Много просто — отговори Давид. Имаме червена и жълта боя в достатъчно количество и всички нюанси! Не е ли това великолепно?

— Не разбирам какво е великолепното — изръмжа детективът.

Давид го остави да си ръмжи, в момента за него по-важно бе небесносиньото момиче.

— А четки? — продължи да разпитва той. — Имате ли и достатъчно четки?

— Около половин дузина.

— Отлично! Мисля, че сме спасени! Бързо на работа!

— На работа? — попита недоумяващо госпожа Клерхен.

— Вие не! — каза Давид. Вие, разбира се, оставате на кормилото. Но ние другите ще се проявим като художници. Всеки да грабне по една четка и да почне да рисува.

— Да рисува? — попита детективът, а докторът изпъшка:

— Какво? Никога в живота си не съм държал четка в ръка! Какво, по дяволите, иска това момче от мене?! Човек не може да прави всичко!

Госпожа Клерхен погледна в огледалото.

— Котките приближават!

— Темпо, темпо! — извика Давид и обясни на другите:

— Трябва да нарисуваме наденици. Да, наденици, разберете най-сетне! Да се рисуват наденици не е трудно. Просто ще нарисувате върху платното един малък цилиндър и от двата края ще му сложите по един връх. Освен това е все едно какви наденици ще рисувате: братвурст или салам, кренвирши, щрасбургски, пражки или виенски, шпек, туристически, полски или брауншвайгски! Който вярва в способностите си, спокойно може да нарисува и няколко бифтека, и няколко овнешки бута.

Само при споменаването на всички тези лакомства на доктора му потекоха лигите.

— Поне няма да умрем с празен стомах — рече той, донякъде успокоен.

Но за съжаление Давид бе принуден да го разочарова.

— Ах, докторе! Вие се заблуждавате! Надениците не са предназначени за нас!

— Разбира се! — каза детективът. — Надениците са за котките. Те ще се нахвърлят да ги ядат и така ние ще можем да им се изплъзнем. Това е действително добра идея, Давид! Очевидно за малкото време, откакто се познаваме, ти си научил много нещо от мене. Още няколко дни и ще те назнача за свой помощник.

— Но сега на работа! — настоя Давид. — Всеки ще получи няколко парчета платно, четка и няколко туби боя. Само без много усуквания! А вие — обърна се той към госпожа Клерхен, — избягвайте, моля, доколкото е възможно дупките, за да не станат надениците ни съвсем разкривени. Котките в никакъв случай не бива да се усъмнят.

— Добре — каза госпожа Клерхен. — Ще направя всичко, което зависи от мен. Но ви обръщам внимание, господа, на това, че котките скоро ще ни настигнат.

Всички започнаха да работят като луди. Небесносиньото момиче нарисува най-напред един прекрасен бифтек, Давид измайстори няколко сочни наденици, детективът успя да нарисува един гигантски салам, който имаше съвсем апетитен вид, а докторът криво-ляво нарисува чифт пражки наденички.

— Те изглеждат така истински, като че ли ще получат първата награда на следващата месарска изложба — каза — той гордо. — Налага се да се въздържам ужасно, иначе…

— Моля, овладейте се! — извика Давид. — Всичко, което бъде нарисувано тук, ще бъде за котките! Касае се в края на краищата за нашия живот! Дайте да пазя вашите наденици, докторе — сигурното си е сигурно, — и продължавайте да рисувате все тъй прилежно!

След няколко минути вътрешността на колата заприлича на първокласен колбасарски магазин.

— Колкото повече рисувам, толкова повече огладнявам! — измърмори докторът. Той цъкна с език и погледна крадешком към небесносиньото момиче.

— Какво рисувате там, дете мое? Телешко печено? О, телешко печено с фъстъци! Такова нещо съм ял в Париж, в едно малко ресторантче недалеч от Айфеловата кула! Много е вкусно, уверявам ви, много е вкусно!

Давид бе доволен от резултата на общата им работа.

— Така, това ще стигне — каза той. — А сега ще хвърлим целия товар наведнъж през борда! Внимание, готово, давай!

Случи се онова, което трябваше да се случи. Оранжевите котки се нахвърлиха разгорещено върху надениците и парчетата месо. Те гризяха, хапеха, разкъсваха, дъвчеха, хрускаха, мляскаха. Стана ужасна касапница. Те поглъщаха овнешките бутове и бифтеците, шпековете, колбасите, саламите и туристическите наденици. Същото стана и с пържените наденички и лебервурста, с кренвиршите, виенските, пражките и щрасбургските наденици. Давид и приятелите му бяха доволни от успеха: оранжевите котки бяха загубили всякакъв интерес към автомобила и неговите пътници.

Тогава внезапно цялата местност бе разтърсена от страшен трясък, последва необикновено силно земетресение, или по-точно казано: земетресение върху платното. Шосето се заклати, ливади и ниви се залюляха една през друга, дървета се огънаха, на небето се появи дълбока пукнатина… Какво, за бога, ставаше тук?

На това място е необходимо да си припомним, че по нареждане на вещицата известен брой оранжеви котки бяха останали в ателието, за да чакат там по-нататъшни заповеди. На тази котешка банда старицата бе възложила малко преди това следното:

— Хайде, мои мили дечица, изяжте картината с шосето — но до троха! За всички, които се намират там, няма да има вече връщане — така ще се отървем от тях!

Оранжевите котки послушно се втурнаха към картината и започнаха бързо да я разкъсват, а в това време, като се кискаше доволно, старицата се оттегли в скривалището си зад жълтото цвете.

Но котките се бяха спуснали върху картината така стремително, че вратите на розовочервения автомобил се отвориха и нашите петима пътници бяха изхвърлени навън — и не само вън от него, но и вън от картината! Намериха се отново на пода на ателието.

— Уф! — извика докторът облекчено, щом преодоля първата уплаха. — Мисля, че сме спасени!

Но детективът посочи в ъгъла на ателието и каза:

— Не ликувайте твърде рано, нещастнико!

В ъгъла се намираше цял стан оранжеви котки! Зверовете току-що бяха погълнали последните парцалчета от картината с шосето и сега си чистеха мустаците.

— Изглежда, усладило им се е — изпъшка госпожа Клерхен. — Страх ме е, че сега е наш ред…

— Боже мой — заекна докторът. — Хващам се на бас, че ще почнат от мене!

— Спокойствие! — извика Давид. — Да не губим ума и дума, да помислим!

— Да, да помислим… — повтори докторът, без да извръща поглед от котките. — Едничкото, което може да ни спаси, е хладнокръвното обмисляне… Сега главата на всеки от нас трябва да бъде като хладилник…

Хладилник? За Давид това бе нещо като парола!

— Имам една идея — прошепна той на ухото на детектива. — Вън, в хладилника, има още няколко наденици. Да тръгнем бавно за кухнята. Котките ще ни последват. Аз ще отваря хладилника, те ще надушат надениците, ще скочат вътре и…

— Не е лошо! — прошепна в отговор детективът. — Но достатъчно ли е голям хладилникът ви?

— Така смятам.

— Тогава на работа, да не губим време!

Давид и приятелите му се заизтегляха стъпка по стъпка към кухнята. Щом направеха три крачки, котките също се преместваха с три крачки след тях. И вече се готвеха за скок, вече си облизваха мустаците.

Още три метра!

Котките също се придвижиха. Вече показваха острите си зъби, вече се канеха да се спуснат върху нашите петима приятели.

— Ах, тия проклети гадини! — изруга едва чуто докторът. — Вижте ги, идват все по-близо и по-близо…

Няколко секунди по-късно Давид скочи и отвори широко вратата на хладилника. В големия хладилник действително имаше чиния с наденици.

— Дръпнете се! — извика Давид на приятелите си.

Всички отскочиха настрани. Котките съгледаха надениците и започнаха да душат. И внезапно през кухнята мина една оранжева светкавица. С гигантски скок котките се нахвърлиха върху чинията с наденици. В хладилника настъпи страшна бъркотия. Котките се скупчиха около надениците подобно на дебело объркано кълбо.

Давид бе очаквал точно този момент. Той бързо скочи към хладилника и затвори вратата.

Бум! — тракна вратата и котките бяха хванати.

— Спечелихме! — извика Давид. — Спечелихме! Сега ще се обадя в природонаучния музей, може би имат нужда от екземпляри за препариране…

Всички се успокоиха, особено дебелият доктор.

— Ох! — каза той и извърна очи. Чувствувам се, така да се каже, като новороден!

Точно в този миг откъм празното ателие се чу високо мяукане. Давид и приятелите му подскочиха, сякаш бяха ударени от ток. Погледнаха и видяха в средата на ателието голяма оранжева котка. Тя ги погледна насмешливо, сякаш искаше да каже: „Е, това не влизаше в сметката ви, нали?“

После се обърна и изчезна зад купчина картини. Малко след това някой отвори външната врата.

Сергей Баруздин от Съветския Съюз разказва четвърта глава,

в която майката на Давид на два пъти дава кратко угощение; един електротехник доказва изключителната си сръчност, на приятеля Карли много му се яде сладолед, той се учудва на някои събития, чийто неволен свидетел става.

— Ах, колко се радвам, Давид! — извика майка му, като влезе в ателието и забеляза празното петно на стената, където по-рано висеше картината с шосето. — Някой е купил картината с шосето! Разказвай бързо, Давид. Кой беше? Какво каза? Колко заплати за нея? Неотдавна един известен критик ми казваше…

Майката се бе върнала във възможно най-неудобния момент. Но майките често правят така. Точно когато си се заиграл истински, те се появяват и извикват: „Ало! Супата е на масата! Ела бързо и не забравяй да си измиеш ръцете!“

Давид бе така изтощен от дяволската гонитба с оранжевите котки, че не му идваше на ум никакво обяснение, нито разумно, нито глупаво. Майката едва сега забеляза, че момчето й не бе само в ателието. Кои бяха тези чужди хора с него? Дамата в бяла дреха, небесносиньото момиче и мъжът в карирания костюм й се струваха впрочем някак познати, но в момента не можеше да се сети откъде.

— О, извинете, не ви видях! — каза тя малко смутена.

Госпожа Клерхен, небесносиньото момиче, детективът и докторът бяха още по-смутени: не бяха помислили, че художничката може да се върне толкова скоро.

Майката отново се обърна към Давид:

— Защо не ми отговаряш? Един известен критик ми каза неотдавна… Но все едно какво е казал, ние още нищо не сме предложили на гостите си! Ей сега ще погледна в хладилника…

— Не си правете труд! — извика докторът.

Той й препречи пътя с цялото си тяло и макар че бе ужасно гладен, овладя се и каза:

— В хладилника едва ли ще намерите нещо, уважаема госпожо. Давид вече ни почерпи. Особено надениците бяха превъзходни.

— Сети ли се за горчица, Давид? — попита майка му.

— Разбира се — успокои я докторът. — Горчицата беше отлична, всичко беше много вкусно. Нали, мили мои?

Другите потвърдиха с енергично кимване.

— Да, да! — извика внезапно майката. — Каквато съм разсеяна, щях да забравя: донесох сладолед. Но сега, след надениците с горчица, едва ли ще ви се яде сладолед. Най-добре ще бъде да го оставя в хладилника.

Тя отново се опита да се доближи до тайнствения хладилник. Но запазвайки, както винаги, присъствие на духа, детективът махна лулата от устата си, усмихна се приятелски и бързо отвърна:

— Но защо, уважаема госпожо! Напоследък в целия свят стана много модно да се яде сладолед непосредствено след наденици с горчица. Както е открил някакъв известен лекар, това било невероятно здравословно — нали, скъпи докторе?

— Разбира се, разбира се — изсумтя докторът. — Човек винаги трябва да бъде в течение на последните новости в медицинската наука. — А за себе си помисли: „Поне порция сладолед, щом няма нищо друго…“

— Както желаете — каза майката и раздели голямата порция сладолед на пет части. Самата тя не искаше, защото, както винаги, страшно бързаше.

— Моля, не се сърдете, аз трябва пак да ви оставя — каза тя. Тази вечер има прием в клуба на художниците, на който непременно трябва да присъствувам. Дано не ме разберете погрешно. Неотдавна един известен критик ми каза във връзка с това… Но по-добре да ви разкажа това друг път, сега действително ужасно бързам…

Тя бе вече до вратата и се готвеше да излезе, но внезапно се спря и се извърна бързо още веднъж.

— Но ти все пак не ми каза кой купи картината, момчето ми!

Какво трябваше да отговори Давид? Та картината наистина я нямаше вече! Трябваше ли да каже истината на майка си? Трябваше ли да й признае, че оранжевите котки са я изяли? За щастие майка му наистина бързаше страшно много.

— Е, нищо — каза тя, — по-добре да ми го разкажеш утре! А сега, моля ти се, погрижи се за нашите гости! Хайде довиждане! Давид! И по стар навик добави: и да не пускаш в къщи никого, когото не познаваш!

Като каза това, тя излезе най-после, а в ателието се разнесе въздишка на облекчение. Добре, че си отиде! Само това липсваше — да отвори хладилника и намери вътре оранжевите котки!

В известно отношение Давид не приличаше на другите момчета: за разлика от всички други деца, които познавам, той извънредно много обичаше сладолед. Естествено, той веднага изяде своята порция, същото направи и докторът, макар че сладоледът още повече възбуди неговия и без това голям апетит. Обаче детективът, госпожа Клерхен и небесносиньото момиче не докоснаха своя сладолед.

— Какво да го правим сега? — размишляваше Давид.

— Това съвсем не е важно! — измърмори детективът. — Аз мисля, че в момента има неща, които са хиляди пъти по-важни.

Той, госпожа Клерхен и докторът се оттеглиха в един ъгъл на ателието и започнаха да обсъждат със сериозно изражение какви по-нататъшни стъпки трябва да предприемат, за да намерят Инге и магьосника Хокупоцки.

Само небесносиньото момиче — може би защото самото то още не бе съвсем пораснало, показа, че разбира Давид и неговия проблем.

— Дали да сложим сладоледа в хладилника? — попита то.

— Майка ми го оставя винаги там — каза Давид. — Но сега не зная, та нали котките са още там…

— Ако го направим бързо, ще може — рече момичето и взе една от чинийките със сладоледа.

Давид взе бързо другите две чинийки и заедно с малката художничка се запъти към кухнята. Те предпазливо отвориха хладилника, колкото да надникнат в него. Котките лежаха вцепенено замръзнали и мирни върху ометената до троха чиния с наденици. Давид със светкавична скорост пъхна сладоледа в хладилника и отново грижливо го затвори.

— Ура! — извика той радостно, като се върна в ателието. — Котките са се вдървили от студа, те лежат като оранжеви ледени висулки. На човека, който е изнамерил хладилника, наистина би трябвало да се издигне паметник!

В приказките и книгите понякога стават неща, които са немислими в истинския живот. Така например в книгите и приказките без ни най-малки затруднения могат да се прескочат цели часове и дни. И ние ще се възползуваме от тази великолепна възможност и ще прескочим направо в следващата сутрин.

Беше неделя.

Дебелият доктор си бе отишъл в къщи още предната вечер, за да може, както сам подчерта, да се наяде най-после спокойно до насита. Детективът, госпожа Клерхен и небесносиньото момиче прекараха нощта в картините си и когато Давид се събуди късно сутринта, те си бяха отишли, без да му оставят никакво известие. Майка му, върнала се късно през нощта от клуба на художниците, бе излязла отново. На приготвената за закуска маса имаше бележка от нея:

„Имам важна среща в Новата галерия и ще се върна към обяд! Бъди здрав!

Мама“

Давид седна сам в кухнята, изяде закуската, която майка му бе оставила, и после изтича долу на двора да играе с приятеля си Карли. Карли, доста закръглено момче със забележителен апетит, се проявяваше в много случаи като едно умалено издание на дебелия доктор, с когото не бе нито близък, нито далечен роднина, дори до този момент лично не го познаваше. Нищо чудно, че през тази слънчева утрин, посред най-интересната игра той се ококори и викна:

— Ех, Давид, да можеше сега някой да ме почерпи с един сладолед!

— Можеш да го имаш! — и Давид му разказа за трите порции сладолед в хладилника.

— После ще се качим горе и ще си го поделим — каза той.

— Защо не веднага? — поиска да узнае Карли. — Веднага е по-вкусно, отколкото по-късно, това е стара истина. Днешната работа не отлагай за… добре знаеш…

— Не става дума за утре — отвърна Давид. — Та ние току-що почнахме да играем.

— Въпреки това аз не съм привърженик на дългото чакане! — обясни Карли. И понеже Давид нямаше никакво желание да се впуска в продължителен спор с него, каза:

— Е, добре, от мен да мине! — и се качи с Карли в ателието.

Добрият човек, който на времето си бе открил електричеството, сигурно сам не е подозирал, че с това е дал тласък за създаването на съвършено нов човешки вид, именно така наречения електротехник. Впоследствие електротехниците заляха всички страни по земята. Те се умножиха навсякъде в еднаква степен, както се увеличиха жиците на електропроводите, и всички ги уважават като изключително важни и търсени личности. Например у вас в къщи не работи осветлението. Моментално извиквате някой електротехник, защото нямате никакво желание да живеете без електрическа светлина подобно на прадедите си. На улицата е повредена електрическата мрежа на тролейбуса. „Къде има електротехник?“, викат хората, защото нямат намерение да ходят пеш или да яздят коне, магарета, слонове или камили, както в доброто старо време. С една дума, в интерес на светлината, на уличния транспорт, на гладенето, на пералните машини, на добре уредените занимания в училище и на съвременния живот изобщо електротехниците са необходими като насъщен хляб. Една съседка на Давидовата майка си бе купила неотдавна нова електрическа машина за кухнята, последно достижение в тази област: машина, която напълно автоматично пере бельо, чисти зеленчук, готви, мие и суши съдове, меси тесто, изстъргва тенджери, троши орехи, стърже моркови, кърпи чорапи, полира мебели и извършва още 37 други работи. Сега чудната машина трябваше само да бъде включена в мрежата. Всички електротехници в града бяха така ужасно заети, че съседката бе принудена да телефонира половин ден, докато най-после намери един монтьор, който се съгласи да приеме поръчката.

Но веднага ви заявявам, че това в никакъв случай не може да стане през седмицата, обясни той: ще го направя в неделя през свободното си време… И така се случи, че точно днес, по времето, когато Давид и Карли играеха заедно на двора, горе на третия етаж, в жилището на споменатата съседка, работеше електротехник. Той работеше на споменатото място с такъв решителен успех, че му се удаде с действията си още през първите пет минути да предизвика късо съединение в цялата къща. Внезапно във всички жилища токът бе прекъснат и понеже нямаше никакъв ток, всички електрически уреди в къщата престанаха да функционират — в това число и хладилникът на Давидовата майка, който се намираше в кухнята до ателието.

Доволен от успеха си, електротехникът остави всичко в жилището на съседката да си стои, както бе разхвърляно, и се отправи към най-близката кръчма, за да се подкрепи там солидно за по-нататъшни дела. И тъй като по природа си бе сериозен човек, подсили се толкова здраво, че междувременно не само трите порции сладолед в хладилника се разтопиха. Замразените котки също се размразиха.

Когато Давид и Карли влязоха в жилището, откъм кухнята прозвуча отчаяно котешко мяукане.

— Някой мяука там! — извика Карли. — Котки ли отглеждаш напоследък? Защо не си ми казал нищо за това? Или искаше да ме изненадаш?

Давид се изплаши. Мяукането бе оглушително. Въпреки това той се опита да намери някакво оправдание. Обаче в хладилника се надигна такъв адски шум, който можеше да се дължи само на това, че размразените котки диво се боричкаха. Единственото, което Давид мажеше да направи, бе постоянно да увещава Карли и да се стреми с всички сили да го отвлича от хладилника. Колкото е възможно по-спокойно той каза:

— Знаеш ли, тук навсякъде има котки. И естествено, те мяукат. Те мяукат върху покриви и тавани — просто навсякъде. Затова и тук чуваш мяукане. Та ти сам си ми разказвал какви представления дават котките и у вас на тавана!

— Да, това е вярно — потвърди Карли. — През пролетта те всяка нощ правеха събрание на нашия таван. Но пролетта отдавна мина, освен това сега сме посред бял ден!

Карли се чувствуваше непреодолимо привлечен от хладилника. Първо, той знаеше, че обещаният сладолед е там, и второ, привличаше го необикновеният шум, който изглежда идеше от тази посока. Преди Давид да може да му попречи, той отвори вратата на хладилника — и в следващия миг оранжевите котки се втурнаха на свобода. Но преди Карли да може истински да схване какво става, чу се едно „пуф!“ и котките се разпаднаха на прах. В продължение на един миг над ателието лежеше плътен оранжев облак, после през помещението премина силен вятър и го отвя през отворения прозорец. Карли се вцепени от изненада.

— К-какво б-беше т-това? — заекна той.

Давид не беше в състояние да каже нито дума за обяснение. Той се втурна към прозореца и погледна навън. Оранжевият облак се измъкна бавно нагоре към синьото небе и се понесе по вятъра.

— Уф! — помисли си Давид. — Можеше да бъде и по-лошо! Е, всеки случай отървахме се от зверовете, а това е главното…

Докторът, детективът и двете дами можеха да бъдат спокойни: от страна на котките не ги грозеше вече никаква опасност.

— А къде е сладоледът? — попита Карли.

Сладоледът, както казахме, се бе стопил. Всичко, което Давид и Карли намериха, бяха три чинийки с малко гъстичък оцветен сироп.

— Не е толкова лошо — каза Карли и потопи вътре показалеца си. — По неволя, и така е вкусно… Но я ми кажи, какво стана всъщност с вашия хладилник? Това преди малко не беше ли някаква експлозия?

— Експлозия? — каза Давид и се престори на учуден. — Ти май сънуваш! Сигурно си сънувал!

— Смяташ ли?

Двамата приятели облизаха чиниите и се отправиха отново на улицата. Високоговорителите пред къщата предаваха точно в този момент важно извънредно съобщение:

— Внимание, внимание! Току-що получихме радостната новина, че преди няколко минути е стартирал първият голям космически кораб със сто двадесет и пет космонавти на борда.

— Внимание, внимание, повтаряме…

Двамата приятели вече не слушаха.

— Човече, гледай! — извика Карли и показа небето. — Ето го, лети!

По синьото лятно небе над града летеше гигантски космически кораб.

— Велика работа! — извика смаян Давид.

— Фантастично! — съгласи се Карли. — Само жалко, че не сме на борда! Това би било нещо, за което другите момчета щяха да ни завиждат! Тук долу на земята и без това нищо не можеш да преживееш.

— Мислиш ли? — каза Давид и се засмя. Той си спомни за новите си познати и за вчерашните приключения. Е, всеки случай от оранжевите котки се бяха отървали — това го изпълваше със задоволство. Но както бе потънал в мислите си, той чу, че някакъв непознат мъжки глас високо извика:

— Инге! Инге!

Давид трепна и се обърна. От високоговорителя ли бе дошъл гласът? Той не знаеше.

Марчело Арджили от Италия разказва пета глава,

в която заседава тайнственият съд; Давид е замолен да приведе в изпълнение една смъртна присъда, приятелите му се озовават зад решетки, а на края на сцената се появява някой, на чието присъствие никой не е разчитал.

— Инге! — извика още веднъж непознатият мъжки глас. — Госпожа Клерхен! Господин детектив! Госпожице Небесна Синева! Върнете се незабавно в ателието!

Гласът звучеше някак особено, сякаш се носеше във въздуха без никакъв резонанс. И наистина хората по улицата изглежда не го чуваха. Те вървяха спокойно по пътя си, без да се оглеждат. Очевидно Карли също не чуваше какво казва гласът, освен това той бе премного зает да следи гигантския космически кораб. Само Давид можа да чуе гласа, макар че, както изглежда, той идеше от много далече.

Госпожа Клерхен и небесносиньото момиче се появиха на ъгъла на улицата и се приближиха задъхани до къщата. Няколко секунди по-късно натам се втурна и детективът с карирания каскет.

— Бързо в ателието! — извика непознатият глас. — Процесът започва след пет минути!

И тримата побързаха към външната врата и се затичаха нагоре по стъпалата. Давид остави Карли и се присъедини към тях. По стълбата той запита запъхтения детектив къде е докторът. Но детективът само сви рамене. Изглежда, че си имаше големи грижи и нямаше желание да говори с Давид.

На триножника до лицевата страна на ателието, където вчера беше картината с оранжевата котка, сега стоеше портретът на важен възрастен господин, облечен в черна мантия. На главата си той носеше напудрена сребриста перука и седеше тържествено зад покрита с черно маса, върху която лежеха дебела, подвързана с кожа книга и малко чукче. Давид познаваше картината: майка му я бе нарисувала отдавна, но той никога не я бе харесвал.

Срещу триножника стояха наредени в редица един до друг пет празни стола. Всички новодошли се поклониха почтително и боязливо на човека с черна мантия, който ги наблюдаваше със строго изражение. Внезапно госпожа Клерхен нададе глух вик: в най-отдалечения ъгъл на ателието стоеше с наведена глава стара, обвита в дрипи жена с оранжева коса!

— Тя отвлече дъщеря ми Инге! — извика госпожа Клерхен на мъжа в черна мантия. — Справедливост, ваша милост, госпожа Афрозиния трябва да ми върне детето!

— Тишина в съдебната зала! — извика облеченият в черно с глас, който не търпеше никакво възражение и който поразително приличаше на тайнствения мъжки глас отпреди. Всички млъкнаха покорно, дори госпожа Клерхен наведе глава.

— Какво ме засягат вашите лични спорове? — продължи мъжът върху картината. — Моята задача е да съдя всички ви и да произнеса над вас заслужената присъда.

Заслужената присъда? Давид бързо прерови съвестта си. Никога не бе вършил престъпление, никога не бе посягал на чуждо. Само дето много обичаше сладолед… Но за това трудно биха могли да го осъдят. Сигурно цялата работа бе някаква грешка. Поне мама да си бе дошла в къщи! Трябваше да има смелост и каже: „Аз съм малко момче, можете да ме изправите пред съда, само ако майка ми е тук!“ Очите на мъжа в черна мантия блестяха като нажежени въглени. Той изгледа всички присъствуващи строго — толкова строго, че Давид потръпна. Не, никога нямаше да събере смелост да говори с облечения в черно, да се защити. „Значи ще ме осъдят — помисли той, — и ще ме затворят в някой страшен затвор…“

Внезапно в очите на строгия мъж се появи неочаквана усмивка и той каза на Давид с по-любезен глас:

— О, извинете много, господине, още не съм ви се представил. Аз съм, както трябва да знаете, съдията и ми е възложено да се грижа за спазването на нашия закон.

Любезният му тон смути Давид. Този възрастен господин, истински съдия с истинска перука на главата, говореше на вие с него!

— Ако позволите, веднага ще започнем процеса — продължи съдията. Той пооправи гънките на черната мантия и намести перуката си.

— По съдебен път е установено — каза тържествено той, — че до всички обвиняеми е отправена редовно призовка по делото. Обвиняеми, заемете местата си! — той посочи редицата празни столове.

Госпожа Клерхен, небесносиньото момиче, детективът и старицата с оранжевата коса седнаха. Давид ги последва, любезното държане на съдията го бе малко окуражило. Може би обвинението спрямо него не бе особено тежко. Може би дори щяха да го освободят?

Тъкмо когато се канеше да заеме последното свободно място в редицата, съдията го попита учудено:

— Но какво правите? Аз нямам никакво право да ви съдя, господине! Това би било непростима дързост. Ако искате да присъствувате на процеса, което ще бъде голяма чест за мене, тогава, моля, седнете на скамейката за слушателите.

Той посочи към канапето, поставено до вътрешната стена на ателието, и Давид се подчини. Следователно процесът не бе насочен срещу него, това изглеждаше така. Но как стоеше въпросът с приятелите му? В какво бяха обвинени и защо, за бога, трябваше да седят наред с грозната стара вещица?

— Дава се ход на делото! — каза съдията и удари с чукчето си по масата. — Обвиняема, какво имате да кажете?

Госпожа Клерхен бързо стана от мястото си.

— Аз се признавам за виновна пред закона — каза тя, — но аз само търсех дъщеря си, ваша милост! Госпожа Афрозиния, това старо плашило, ми открадна детето, тя е вещица!

— Вие всички ме хулихте и презирахте! — извика старицата. — И ти, и баща ти, и мъжът ти! Престъпление ли е да си стар и грозен? Кълна се, ваша милост, че съм добра и почтена стара жена, която никога в живота си не е отвличала никакво дете!

— Тя лъже! — извика госпожа Клерхен. — Тя безсрамно лъже!

— Достатъчно! — прекъсна я нетърпеливо съдията. — Веднъж вече ви казах, че вашите лични работи ни най-малко не ме интересуват.

— Ваша милост — взе думата детективът. — Аз винаги съм работил в името на справедливостта и този път също се стараех само да изясня някои загадъчни случки.

— Тихо! — заповяда му съдията. — Вие също сте виновен в нарушение на нашия закон, това е безспорно. А сега вие, госпожице Небесна Синева…

— Аз съм невинна! — каза момичето тихо. — Напуснах картината си само защото една мишка ми мина между краката. Просто не мога да понасям мишки. Ако не беше тази гнусна мишка, никога нямаше да ми хрумне… — Момичето горчиво се разхълца.

— Тихо! — извика съдията. — Какво ме е грижа, че се отвращавате от мишки? Не прикривайте фактите!

— И все пак момичето каза истината — намеси се Давид. Откакто знаеше, че няма за какво да се страхува от този съдия, смелостта му се бе увеличила значително. — Повярвайте ми: момичето, дамата в бяло и детективът са невинни!

— Моя работа е да реша дали това е така — каза съдията със снизходителна усмивка, която веднага се замени с израз на хладна строгост, щом се обърна отново към обвиняемите. Давид не можеше да проумее това. При съдебните дела, които бе гледал по телевизията, съдиите винаги се бяха стремили да изяснят всички важни обстоятелства от различните им страни. Но човекът в черната мантия просто не допускаше обвиняемите да вземат думата.

Сега той насочи погледа си към петия стол в редицата на обвиняемите — следователно към оня, който бе останал празен.

— Отсъствува! — извика той с гръмовен глас. — За оня, който се крие от правосъдието, няма никаква милост! Ръката на справедливостта ще ви достигне някой ден — наказанието ще бъде страшно!

Кого имаше предвид?

„Доктора!“ — като мълния премина през ума на Давид. Нима докторът не бе чул призоваването? Всичко бе възможно…

— Ваша милост! — увери развълнувано Давид. — Ако под петия обвиняем имате предвид нашия дебел доктор, то положително той не се е явил на делото не с лошо намерение — той всъщност е добър човек…

Тъй като отново имаше думата и понеже съдията и този път го слушаше с любезно изражение, Давид използува случая, за да каже веднага още нещо в защита на своите приятели.

— Те всички са, общо взето, много добри хора! — извика той. — Освен вещицата, разбира се! Госпожа Клерхен, небесносиньото момиче, детективът и докторът положително не са сторили нищо лошо, а доктора можете да повикате много просто, ако имате нужда от него. Телефонът е там, номерът му е 1–2–3–4–5–6. За няколко минути той ще бъде тук.

— Уважавам благородството ви — заяви съдията, — макар че вашето показание е без значение за нашето правосъдие. Все пак мога да ви успокоя, че що се отнася до неявилия се на делото обвиняем, то в никакъв случай не се касае до споменатия от вас доктор. Никога не бих се осмелил да съдя някого от вас.

„Някого от вас?“ Нима и докторът също като Давид принадлежеше към онези хора, които този забележителен съдия не би се осмелил да съди? И защо собствено не би го направил?

С тържествено изражение съдията се надигна, намести перуката си и се изкашля. После започна да говори.

— Границите, които нашият закон ни предписва, са съвсем ясни — каза той. — А всички вие — той посочи към обвиняемите — знаехте точно, че никой от вас не бива да напуска своята рамка. Въпреки това вие нарушихте закона!

Обвиняемите наведоха виновно глави, докато съдията продължаваше своята странна реч.

— Какво би се случило — попита той, — ако героите на романите и приказките биха извършили същото? Представете си, че Робинзон Крузо, Гъливер или Червената шапчица биха предприели една разходка по улиците на Прага, Москва, Париж или Рим? Да не говорим дори какви биха били последствията, ако на някое чудовище от приказките би хрумнало да дойде сред хората и да започне да яде истински малки деца!

По последната точка Давид бе принуден да се съгласи с него. Сигурно няма да е много весело, ако изведнъж някой човекоядец поиска да закуси с него. От друга страна, речта на съдията му се стори доста необикновена.

— Да си представим — продължи съдията, — че някой ден прочутата Мона Лиза излезе от рамките си и отиде да пазарува на рибния пазар! Да не говорим изобщо за картините на някои модерни художници. Да приемем например, че няколко от тези женски образи с три очи и вратове, дълги половин метър, напуснат като вас местата си по платната и тръгнат да се разхождат по улиците! Не биха ли се разкрещели всички при вида им, сякаш гледат чудовища от някой филм на ужасите?

Съдията погледна Давид, като че ли очакваше той да му кимне с глава в знак на одобрение. Но веднага стана отново сериозен и продължи речта си за границите, рамките и нарушенията на закона. След известно време Давид престана да разбира и започна да се отегчава, когато неочаквано го стресна енергичното почукване на съдийското чукче.

— Сега пристъпваме към произнасяне на присъдите.

Какво? Вече присъди? Никакво обсъждане, никакво приемане на доказателства, нито свидетели, нито защита?

— Госпожа Афрозиния, присъствуващата тук магьосница с оранжева коса, се осъжда заради изброените по-горе престъпления, но особено заради опита й да накара оранжевите котки да изядат две истински човешки същества — на смърт чрез терпентин!

На смърт чрез терпентин?! Давид помисли, че не е чул добре. Тъкмо щеше да се изсмее гръмогласно, когато ужасният вик на старицата го накара да изтръпне.

— Не! Не, ваша милост! Смилете се над мене, милост!

Разлюляна от страх, госпожа Афрозиния падна на колене.

— Не на смърт чрез терпентин! — умоляваше тя. Оранжевите й коси се разпиляха на всички страни, грозното й лице се изкриви от страх. Тя отчаяно простря ръце към съдията. — Милост! Милост!

Не, това сигурно не бе шега. Иначе грозната старица не би скимтяла така сърцераздирателно за милост. Но съдията остана неумолим.

— На смърт чрез терпентин! — повтори той, без да се трогне.

После попита Давид, като смутено повдигна рамене:

— Ще бъдете ли любезен да изпълните присъдата? Допускам, че като син на художничка вие умеете да боравите с терпентин?

— Разбира се — каза Давид. — Но какво значи всичко това?

— Много просто — обясни съдията. — Вие ще изпълните присъдата, като изтриете старицата с парцал, потопен в терпентин.

— Недей, Давид! — замоли госпожа Афрозиния. — Ти няма да опетниш ръцете си с кръв, макар че всъщност това е само боя!

Сега Давид разбра всичко. Тъй като старицата бе нарисувана на платното с блажни бои, тя можеше да бъде изтрита с терпентин за вечни времена…

— Защо се колебаете, Давид? — попита нетърпеливо съдията. — Тук се касае до един акт на справедливост. Старицата се провини в заслужаващо смърт престъпление, като заповяда на котките да изядат една картина на майка ви. Освен това по този начин тя изложи на смъртна опасност вашия живот и живота на доктора!

Това бе вярно. И въпреки това Давид знаеше, че госпожа Афрозиния се бе провинила в далеч по-страшни неща. Нима бе нищо, че бе отнела говора на бедната Инге? И сигурно имаше пръст в изчезването й, макар че преди това решително го бе отрекла?

— Добре — каза Давид и донесе шишенцето с терпентиновото масло от майчината си кутия за бои. Но докато се канеше да го отвори, старицата внезапно избухна в креслив смях.

— Не ставайте смешен! — извика тя на съдията. — Как можете да очаквате от едно малко момче да убие човек? Не виждате ли как трепери бедният хлапак? От страх щеше да изпусне шишето! Давид, внимавай да не сбъркаш и сам да се изплескаш с терпентин!

Давид се изчерви. Само това липсваше, старицата да му се присмива! Без много да мисли, той хвана най-подходящия парцал, който му попадна, намокри го в терпентин и се втурна към старата вещица.

— Мълчете! — извика той. — Мълчете! — и безмилостно започна да я изтрива.

Впрочем работата потръгна по-леко и бързо, отколкото бе очаквал. Да, по-точно казано, старицата бе вече изчезнала, преди всъщност той да я бе докоснал с парцала.

Както и да е, всеки случай смъртната присъда бе изпълнена. Съдията благодари на Давид за оказаната помощ. После удари с чукчето по масата и каза:

— Сега пристъпваме към следващите присъди.

Обвиняемите пребледняха; Давид почувствува, че започна да трепери. „Дано се отърват по-леко…“, помисли той. Съдията стана, постави дясната си ръка върху дебелата книга, която лежеше на масата пред него, и каза с твърд, отново съвсем спокоен глас:

— Госпожа Клерхен, господин детектив и вие, госпожице Небесносиня — чуйте какво бе решено за вас! Вземам под внимание, първо, че господин Давид се застъпи за вас. Други смекчаващи вината обстоятелства произлизат от факта, че вие — за разлика от вещицата с оранжевата коса — не сте поискали да навредите на никой истински човек. Затова ще проявя снизхождение към вас. Осъждам ви единствено на това да останете за вечни времена в рамките си. И тъй, върнете се обратно там и под страх на смърт чрез терпентин никога повече не се осмелявайте да излизате оттам!

Тримата обвиняеми си отдъхнаха облекчено и побързаха да изпълнят заповедта на съдията. Давид скочи, за да помогне на госпожа Клерхен да се изкачи в картината си.

— Довиждане! — прошепна й той. — Всичко хубаво и дано по-скоро намерите отново Инге!

— За съжаление след тази присъда това едва ли ще бъде възможно за мен — каза тъжно госпожа Клерхен.

— О, така ли… — отвърна Давид. — Но докторът и аз сме още тук!

В това време детективът бе заел отново предишното си място в своята картина: той седеше там с лула в уста, като че ли нищо не се бе случвало. Небесносиньото момиче бързо стисна ръката на Давид и каза:

— Ако поставиш в ателието капан за мишки, ще ти бъда много благодарна!

С тези думи и младата художничка се върна обратно в картината си и застина неподвижно.

— И така, мой мили господин Давид — каза съдията, — остава още само една съвсем малка дреболия. Бъдете, моля, така мил и нарисувайте и пред трите картини здрави железни решетки, за да не могат осъдените никога вече да излязат оттам — не е зле да се вземат всички мерки.

Като каза това, той погледна Давид толкова строго в очите, че на момчето не оставаше нищо друго, освен веднага да се подчини. Той бързо хвана палитрата с боите и нарисува с една от четките на майка си желязна решетка пред всяка картина.

Тогава съдията още веднъж посочи сърдито петия стол, останал празен при делото, и каза:

— За тази личност, която не се яви пред съда, няма никакво снизхождение. Поради това аз я осъждам на вечно изгнание от света на картините!

Давид не разбра думите на съдията, но по тона на гласа му сигурно се касаеше за нещо страшно: нещо, което бе може би по-страшно от терпентиновата смърт. Кой ли бе нещастникът, осъден на такова наказание? Съдията премълча това, той тържествено обяви:

— Справедливостта е удовлетворена, съдът се оттегля. — Но не помръдна от мястото си, сякаш очакваше нещо. — Върховният съд се оттегля — повтори той.

Най-после кимна към Давид и все още от мястото си му прошепна:

— Това се отнася до вас, господине! Ще бъдете ли, моля, така любезен да поставите моята картина отново на мястото й? Тя стои обикновено най-горе на полицата, в най-задния ъгъл…

— С удоволствие — каза Давид.

Той взе картината от триножника и я занесе обратно на обичайното и място. Когато се обърна, видя, че на триножника стои картината с оранжевата котка! През цялото време на делото тя бе останала прикрита зад картината на съдията. Зелените очи на котката подигравателно святкаха.

Дали не бе тя онзи пети обвиняем, който не се бе явил пред съда?

За миг Давид се поколеба, после събра смелост и леко докосна котката с пръст. Какво почувствува? Бои и платно! Котката бе само нарисувана, оранжевата й козина не бе истинска.

Образите върху останалите картини сега бяха отново така безжизнени, както по-рано. Само че сега, макар и това да бе съвсем излишно, седяха зад решетки…

Жалко! Все пак с тях бе така интересно! Кой знае още какви луди приключения би преживял Давид в тяхната компания, особено с детектива и доктора. С доктора?

Внезапно тази мисъл прониза Давид като светкавица. Та докторът съвсем не бе излязъл от някоя картина: той бе дошъл през вратата, Давид сам го бе извикал тук по телефона… Докторът бе истински човек, точно като него самия! Затова съдията не го бе призовал пред съда. Разбира се! Давид изтича до телефона и избра номера.

— Ало? Мога ли да говоря с господин доктора?

— Какво искате от него? — попита от другата страна на жицата малко грубоват женски глас, вероятно домашната помощница.

— Изключително важно е! Моля, извикайте го веднага на телефона! Аз трябва да зная вярно ли е, че той вчера се е качил на картината с шосето, седял ли е в летящ автомобил и преследван ли е бил от оранжеви котки, които са искали да го изядат. Не, съвсем сериозно, моля ви, попитайте го за това!

Женският глас изписка по телефона:

— Слушай, момче, господин докторът си почива в момента. Положително няма да го безпокоя заради такава глупост. Вземи една таблетка аспирин и си легни, изглежда имаш температура и бълнуваш. — Щрак! — жената на другия край на линията пусна слушалката.

Не много след това на вратата на жилището се позвъни. Нима майка му си бе забравила ключа? Това се случваше понякога, тя бе така ужасно разсеяна.

Давид изтича, отвори вратата и тъкмо щеше да извика „Мамо!“ — но изрече само „ма“, толкова се изплаши. Пред него стоеше малко русо момиче със сини очи. То имаше синьо шалче на главата, сини обици, пръстен със син камък и рокличка на червени и жълти цветчета.

— Инге! — извика Давид. Стана му ясно, че това малко момиче може да бъде само Инге. Госпожа Клерхен бе описала точно така дъщеря си на детектива. Несъмнено, това сигурно бе Инге!

Равнодушните очи на момичето, очи, които още никога не се бяха засмивали и никога още не бяха плакали, гледаха в далечината, някъде встрани от Давид. Дали изобщо го виждаше?

— Ти си Инге, нали? — попита Давид. Инге изглежда не разбра думите му. Тя пристъпи като сомнамбул към картината на госпожа Клерхен и я загледа безучастно.

— Майка ти! — извика Давид. — Не я ли познаваш? Това е твоята майка!

Инге повдигна малката си бяла ръчичка и пипна решетката пред картината. Давид помисли, че е длъжен да й даде известно обяснение.

— Съдията заповяда така — каза той, като вдигна рамене. Но внезапно проумя нещо ужасно: обвиняемата личност, която не се бе явила пред съда, беше Инге! Тайнственият мъжки глас на улицата бе извикал и нейното име… И сега значи тя е осъдена на вечно изгнание от света на картините!

Бедна малка Инге! Едва сега Давид разбра цялата строгост на присъдата. Тя означаваше вечна раздяла за Инге и майка й! Бедното момиче никога вече нямаше да може да се върне в своя предишен живот при госпожа Клерхен…

— Тогава ще останеш при нас, Инге! — каза Давид. — При мама и мен! Ние ще те заведем при най-добрите лекари! Ще оздравееш, ще се научиш отново да говориш!

Той млъкна и се ослуша: чуваха се някакви стъпки — бързи стъпки, които идеха нагоре по стълбата към ателието. Този път можеше да бъде само майка му! Давид изтича до вратата, отвори я и се озова до парапета.

— Мамо! — извика той, надвесен надолу. — Бързо, мамо! Моля те, качи се горе!

Йенс Зигсгаард от Дания разказва шеста глава,

в която докторът се показва от съвсем нова страна; след известно колебание майката на Давид се решава да приеме една не съвсем обичайна поръчка, а машината за кафе на магьосника Хокупоцки, гледана по-отблизо, се оказва много особен апарат.

— Мамо! — извика Давид още веднъж. Сърцето му биеше лудо. Никога в живота си той не се бе чувствувал толкова безпомощен, никога помощта на някой възрастен човек не му е била толкова необходима, както сега. Но странно, това не бяха леките стъпки на майка му! По стълбището отдолу идеше някой, който стъпваше тежко нагоре, при това пъшкаше и охкаше ужасно. Приятел или враг?

Давид притаи дъх. В полуздрача той различи нещо кръгло. После разпозна едно едро тяло, черно бомбе, кожено куфарче, дълъг черен чадър.

Докторът!

Давид се зарадва и успокои. В този момент докторът можеше да помогне повече от майка му. При цялата тази бъркотия тя и без това не би могла да даде никакъв съвет.

Докторът се насочи право към ателието и се отпусна във фотьойла. Той пръхтеше като морж, не можеше да си поеме дъх и бършеше потта от челото си. После се огледа удивено наоколо и като видя, че всичко бе спокойно и в пълен ред, обърна се донякъде учудено към Давид:

— Какво става тук, момче? Моята икономка ме събуди нарочно, като каза, че имаш висока температура. Май си разправял някакви врели-некипели по телефона. Затова побързах да дойда веднага, а какво намирам? — той огледа навъсено всичко наоколо.

— Случиха се много неща — заекна Давид. Той посочи към детектива, госпожа Клерхен и към картината с небесносиньото момиче. Железните решетки блестяха. Дебелият доктор изсвири през зъби.

— Ти ли направи това? — попита той. — Не бих искал да съм на твое място, когато майка ти се върне, момчето ми.

— Но аз бях принуден да го сторя — увери Давид. — Моля, не се сърдете! Тук се случиха толкова много неща, че просто главата ми се е запалила. Но преди всичко — пристигна Инге!

Едва сега докторът забеляза малкото момиче, което стоеше уплашено в най-отдалечения ъгъл на ателието и поглеждаше ту към госпожа Клерхен, ту към него.

— Виж ти! — каза той. — Каква изненада! Няма ли да бъде най-добре да ми разкажеш всичко по ред, момчето ми!

Давид доближи едно ниско столче до креслото и започна да разказва на доктора събитията през последните часове. Докторът го прекъсваше с различни въпроси. От време на време той измърморваше: „Да, точно така си и помислих. Ясно, ясно. Разбира се, а после?“ Когато Давид завърши разказа си, докторът сложи ръка на рамото му.

— Имам няколко идеи — каза той. — Но първо трябва да обмисля всичко по-точно, а трябва и да обядвам. Колкото по-добре се нахраня, толкова по-добре мога да размишлявам, това е стара истина. Следобед ще дойда пак и тогава ще уговорим всичко останало. Прието?

Той го удостои с най-приятелската си усмивка и се обърна към Инге.

— Тя ще дойде с мен у дома — каза той. — Трябва да ми дадеш честната си дума, Давид, че няма да казваш абсолютно никому за нея, даже на майка си!

Изведнъж той се разбърза.

— За бога, едва не забравих! Трябва веднага да телефонирам в къщи, за да предизвестя икономката си. Тя има златно сърце наистина, но когато ще имам гости, се налага да я подготвям, доколкото е възможно, иначе става кисела.

След като телефонира на своя домашен цербер, което съвсем не бе проста работа, той хвана Инге за ръка и тя спокойно тръгна с него, но при вратата още веднъж се обърна към госпожа Клерхен и Давид.

— Довиждане! — извика Давид.

Вратата хлопна зад двамата и той чу как докторът затрополи надолу по стълбата. Давид се залови да разтреби малко ателието. Оранжевата котка лежеше с широко отворени очи и го наблюдаваше с дебнещ поглед.

Ключалката изщрака, вратата се отвори и този път действително влезе майка му! Давид изобщо не я бе чул да идва.

— Страшно бързах, момчето ми — каза тя. — И сега най-после имам време за теб. На масата трябва да ми разкажеш що за хора бяха тия вчера и на кого продаде „Шосето с автомобила“.

Внезапно тя се сепна и посочи като втрещена трите обградени с решетки картини.

— За бога, какво е това, Давид? Да не си полудял?

От ужас тя съвсем и не помисли да се разсърди. Пристъпи бързо към портрета на госпожа Клерхен, пипна нарисуваната върху нея решетка. За щастие боята бе още влажна. Тя бързо взе шишенцето с терпентина, натопи един парцал и с трескава бързина започна да изтрива тъмните ивици върху картините. Изненадан, Давид видя как решетките мигновено изчезнаха, сякаш никога не са съществували. Майка му работеше бързо и мълчаливо. Накрая тя взе голямо парче чисто платно, потопи го пак в терпентина и за последен път избърса основно и трите картини.

— Така, готово!

Картините бяха спасени: роклята на госпожа Клерхен изглеждаше като нова, костюмът на детектива имаше вид на току-що изгладен, лицето на небесносиньото момиче сияеше по-мило отпреди.

Давид стоеше до креслото и гледаше с широко отворени очи. Майка му седна до него и обгърна с ръка раменете му:

— Всъщност трябваше хубаво да те наругая — каза тя. — Ти си вече достатъчно голям и разумен, за да правиш такива глупости! Сигурно и аз имам вина, защото напоследък те оставях много често сам. Но сега всичко ще се промени. Положително! Отсега нататък ще си бъда повече в къщи. Всъщност днес е щастлив ден! Преди малко срещнах господин Мюлер-Арксенбах, директор на голям магазин за картини. Той обеща да купи някои мои творби. Днес следобед ще мине оттук, за да ги разгледа. И представи си само каква чест! За картината на дамата в бяла рокля, която ти наричаш госпожа Клерхен, се интересува даже Новата галерия! Чудесно, нали? Сега сигурно можеш да си представиш колко се изплаших, като видях черните линии. Просто късмет, че боята бе още прясна!

В главата на Давид минаваха една след друга различни мисли: госпожа Клерхен щеше да бъде продадена на Новата галерия. Бедната Инге! Тъкмо бе намерила майка си и пак щеше да я загуби.

Междувременно майката на Давид продължаваше да говори:

— Сега ще продадем много картини и после ще заминем някъде заедно, ще изкараме една хубава дълга почивка. След това аз ще си бъда винаги в къщи и усърдно ще рисувам. В последно време бях много нервна, защото ми се струваше, че никой не се интересува от моите картини. Затова постоянно излизах на изложби, на заседания, на приеми. А теб, момчето ми — понеже много често оставаше само, са те налегнали глупави мисли… Знаеш ли какво? Да не говорим повече за това! Донесох едно печено пиленце, хайде да седнем да го изядем!

Давид бе доволен, че по време на обяда майка му не го попита за картината с шосето. След ядене тя също го пощади, тъй като имаше много работа, за да приготви ателието за посещението на търговеца на картини. Бързаше улисано насам-натам с парцала за прах, ту окачваше някакви картини, ту преместваше някой стол. Изведнъж тя се хвана за главата.

— Трябват ми на всяка цена малко цветя — каза тя. — Стой тук, Давид, и ако господин Мюлер-Арксенбах дойде, кажи му, че веднага ще се върна. Значи до скоро виждане и не прави пак глупости!

Давид пристъпи към портрета на госпожа Клерхен и дълго я гледа, но тя не се помръдна.

„Боже мой — помисли си той с въздишка, — да знаех само как бих могъл да й помогна…“ Малко след това на входната врата се позвъни силно. Потънал в мислите си, Давид трепна и изтича да отвори. На прага стояха дебелият доктор и Инге.

— Сам ли си в къщи? — попита докторът. — Отлично! Тогава ще можем да поговорим малко, преди да се върне майка ти. Не се чуди, че доведох отново Инге, за това има основателна причина.

Инге се втурна веднага към портрета на госпожа Клерхен. Тя се втренчи в него със същия странно празен израз на лицето, както преди. Изглежда, че не бе забелязала изчезването на решетката.

Докторът се настани удобно в креслото. Давид седна на ниското столче до него. После с кръстосани на корема ръце докторът започна да говори за плановете си:

— Преди всичко трябва да извлечем главния проблем, ако разбираш какво искам да кажа. Ние мислехме, че всичко ще завърши добре, щом намерим Инге. Но както излезе, това е било лъжливо заключение. В действителност нашата задача е с всички сили да се стремим, щото госпожа Клерхен и Инге, които сега живеят в два различни свята, да се съберат отново заедно. Опасявам се, че това ще ни причини известни затруднения. Наистина, както виждам, железните решетки междувременно са изчезнали, но това с нищо не променя основните факти.

Давид се учуди, че докторът говори така разумно и енергично. Съвсем не бе очаквал това от него. Какво му се бе случило, че от вчера насам се бе променил така благоприятно? Може би му действуваше добре, че детективът не бе в състояние да предприеме нищо. Досега докторът се бе осланял прекалено много на него и на неговите възможности, а сега, когато изведнъж трябваше да се справя сам, излизаше, че може да мине и без него. Стават понякога такива неща.

— През цялото време си блъсках главата и мисля, че ми дойде на ум едно горе-долу сносно разрешение — продължи докторът. — Но все още стоят открити цяла редица проблеми, които ние двамата трябва да разрешим: ние двамата съвсем сами, мили мой — без детектива! Ясно ли ти е приблизително какво означава това за нас?

Давид смръщи чело, лицето му доби сериозно изражение.

— Въпреки това трябва да го постигнем! — каза той.

— Отлично! — докторът го потупа по рамото. — Точно това е правилното становище, момче, а сега внимавай! Премислих основно всичко, което ти ми разказа за съдебното заседание, и мисля, че сега виждам донякъде правилно нещата: всички образи, които един художник създава, живеят по свой особен начин. И някои от тях живеят дори стотици години. Те дължат съществуването си на въображението на художника и са живи дотогава, докато на земята има хора, които се интересуват от тях. Понятно ли ти е това? Детективът, небесносиньото момиче и госпожа Клерхен живеят само поради това, че майка ти ги е нарисувала. Но те живеят в по-друг свят от нашия: в света на картините.

— А Инге?

— Инге живее между двата свята — или дори в един друг, трети свят. Защото майка ти не я е нарисувала. Възможно е тя да живее само в нашето въображение, макар че ние двамата я виждаме със собствените си очи. Ох, колко сложно е всичко това! Затова внимавай какво ще ти кажа сега: трябва да накараме майка ти да нарисува и Инге. Най-добре пак на портрета на госпожа Клерхен! Виждаш сам, че там вдясно има свободно място, то е достатъчно за Инге. Знаеш ли какво? Аз просто ще купя портрета на госпожа Клерхен и ще помоля майка ти да нарисува на него и Инге. Тогава двете ще бъдат завинаги съединени и всичко ще бъде наред. Какво смяташ за това?

Давид поклати тъжно глава.

— За съжаление няма да може. Мама се надява, че картината ще бъде откупена за Новата галерия.

— Е, ще видим! — каза докторът. — Портрета на госпожа Клерхен ще купя аз, а галерията… — той се огледа и каза, подсмихвайки се хитро: — На галерията ще пробутаме нашия приятел в карирания костюм. Смятам, че малко промяна на въздуха няма да му навреди. Но пред нас остава още един сериозен проблем: дори ако госпожа Клерхен и Инге бъдат отново щастливо съединени, над Инге ще продължава да тежи проклятието на вещицата. Така, може би в това ще ни помогне тайнственото бяло листче на оранжевата котка. До него трябва да се доберем. Пита се само къде и как… Оня магьосник също е имал една оранжева котка. Впрочем как се казваше той?

— Магьосникът се казва Хокупоцки, ако не се лъжа — каза Давид.

В този миг се случи нещо неочаквано. При споменаването името на магьосника Хокупоцки Инге изтича при доктора, хвърли се на колене пред него и го погледна с умоляващ поглед, сякаш търсеше закрила и помощ от него.

— Не се бой, малката! — нежно я погали по косата докторът. — Ние ще доведем всичко до добър край. Щом Давид и аз работим задружно, всичко ще се уреди.

— Разбира се! — каза Давид. — Но къде ще намерим този Хокупоцки?

— Не казваше ли госпожа Клерхен, че той живее в някаква чер на къща? — попита докторът.

— Да, в някаква къща, която внезапно изчезнала… — каза Давид.

Въпреки всичко докторът не бе обезпокоен.

— Ако е могла да изчезне, тогава ще може отново да се появи — отвърна той. — Възможно е да съществува някаква връзка между черната къща и черния автомобил…

Той искаше да добави още нещо, но вратата се отвори и майката на Давид влезе с цветя в ръцете.

— Добър ден, господине, добре дошли! Възпрепятствуван ли е господин Мюлер-Арксенбах? Вие изглежда го представлявате? Аз ви очаквах малко по-късно, извинете ме.

Тя погледна внимателно доктора.

— Вие сте идвали вече веднъж тук, познавам ви по вашия…

— По корема ми — допълни докторът, като се усмихна леко. — Крайно време е да предприема нещо, за да си оправя линията.

— Говорихте ли с Мюлер-Арксенбах? — попита майката. — Показа ли ви Давид картините? За коя се решихте?

Давид се смути, но докторът използува объркването.

— Всичките ви картини са очарователни каза той. Особено много ми харесва портретът на дамата в бяло! Бих искал незабавно да я купя. Моля, кажете ми цената.

— Съжалявам, господине, точно тази картина вече обещах на Новата галерия…

— Мила уважаема госпожо, какво ме интересува Новата галерия? На нея можете със същия успех да предложите която и да е друга от вашите творби. Виждате ли, аз съм лично заинтересован от покупката точно на тази картина. И освен това имам една молба към вас…

Той хвана Инге за ръка и я заведе до портрета на госпожа Клерхен.

— Това е една доста странна молба, но вие може би ще ме раз берете. Бих искал да нарисувате на картината моята малка племенница. Не намирате ли, че тя прилича поразително на дамата в бяло? Разбира се, цената не играе никаква роля.

Майката на Давид се намръщи. Що за идеи имат хората! Ако дебелият не приема напълно картината на дамата в бяло, тогава да иде другаде и да си купи по-добра! В края на краищата тя има своята художническа чест, която струва повече от един пълен портфейл! Тя вече бе решила да отхвърли предложението на доктора вежливо, но съвсем решително, когато погледът й падна случайно върху Инге. Тя не можа да устои на безпомощно-молещия израз в очите на момичето. Съвзе се и каза, макар и все още нерешително:

— Е добре, да бъде, както желаете, ще нарисувам детето на картината. Как се казваш, момиченце?

— Казва се Инге — каза докторът. — За съжаление тя е няма. С удоволствие ще ви позира.

— Кога ще започнем? — попита майката.

Докторът се усмихна малко смутено.

— За мене е изключително важно картината да бъде готова колкото е възможно по-скоро. Ако нямате нищо против, Инге би могла да остане тук веднага. Аз имам още малко работа в града. След два-три часа ще дойда да я взема. Освен това бихте ли могли да се лишите от вашето умно момче през това време? Той ми призна, че много обича да се вози на автомобил…

— Много любезно, но Давид няма ли да ви пречи?

— Напротив — каза докторът.

Докато той и Давид слизаха по стълбите, майката нагласи едно кресло за Инге, постави портрета на госпожа Клерхен върху триножника и нареди четките и боите. Навън грееше слънце. Над улиците се разливаше спокойствието на неделния ден.

— А сега какво? — попита докторът, след като седна зад волана на автомобила си до Давид.

Отговорът на този въпрос не бе лесен.

— Можем, разбира се, да претърсим една след друга всички улици в града — каза докторът. — Най-напред всички надлъжни улици, после всички напречни и накрая всички криви и зигзаговидни улици, но това ще ни отнеме много време. Учрежденията са затворени, защото днес е неделя. Но страх ме е, че те и в делничен ден едва ли биха били в състояние да ни представят списък на всички живущи тук магьосници…

— А какво ли би станало, ако опитаме с телефонния указател? — предложи Давид. — Ако Хокупоцки живее в нашия град, името му може би е вътре.

— Браво, момче! — каза докторът и спря пред най-близката обществена телефонна кабина.

Като провериха в телефонния указател, те установиха, че съответната страница липсва. Някой я беше откъснал. Докторът удостои злосторника с всевъзможни „доброжелателни“ пожелания.

Пред следващата телефонна кабина стоеше опашка от най-малко петнадесет души и всеки от тях искаше да говори по телефона. Затова двамата продължиха нататък, докато откриха трета телефонна кабина. Тя се намираше сред един парк, обграден от трите страни с къщи и градинки, а от четвъртата — с дъсчена ограда.

Давид не беше много силен в азбуката, затова остави доктора да прелиства телефонния указател, а той поглеждаше в това време през стъклената стена навън. Докторът току-що бе стигнал до имената, които започваха с „Хог“, когато Давид го дръпна за долния край на дрехата и посочи навън. На дъсчената ограда бяха окачени два плаката: „Пийте сока от малини — да сте здрави за много години!“ и „Вижте умното дете — с радост приказки чете!“ Помежду се съзираха очертанията на тясна врата.

Докторът затвори веднага телефонния указател.

— Имаш право — каза той. — През тази врата оранжевата котка отнесе бялото листче.

— Наистина, ако добре си спомниш, точно това се случи на картината в ателието. Но от вчера насам станаха толкова много чудновати неща, че аз малко по малко започвам да вярвам в поличби и чудеса. Ела да погледнем по-отблизо тази ограда, момче, и да видим какво има зад нея!

Те побързаха към дъсчената ограда и през тясната вратичка излязоха на една малка площ, обрасла с високи треви и храсталаци. Зад тях се издигаше, мрачна и заплашителна, някаква черна къща с малки прозорци от зелено стъкло.

— Сигурно тук живее… прошепна докторът. Страх ли те е?

Искрено казано, да.

— И мене. Но ще видиш, че ще се оправим.

На една табелка до входната врата пишеше с разкривени букви: „Хокупоцки“, а отдолу добавено с туш: „Магистър“. Някои от буквите бяха изтрити от дъжда, така че надписът бе станал почти нечетлив и сега гласеше само „Маг…“

Докторът дръпна връвта на звънеца. След известно време от вътрешността на къщата се чуха провлечени стъпки. Вратата се отвори, но зад нея нямаше никой. Докторът окачи бомбето си на една кука в антрето и се огледа безпомощно. Тогава пред тях се отвори отново една врата, но като минаха през нея, следващата също се отвори. Така те прекосиха цял ред празни стаи, докато накрая стигнаха до един салон, покрит с дебели килими и мебелиран малко старомодно, но не безвкусно. Всеки случай той съвсем не изглеждаше така, както човек си представя жилището на някой магьосник. Още от първия миг Давид заподозря, че истинският работен кабинет на Хокупоцки сигурно се намира съвсем другаде.

Срещу вратата на удобно канапе седеше човек с меки пантофи и пъстър турски халат на цветя. В краката му имаше купища книги. До него, на масичка за чай, се намираше някакъв забележителен апарат, който Давид помисли, че е машина за кафе: над спиртник в крушовидна стъклена реторта вреше някаква черно-кафеникава течност, която по всичко приличаше на кафе.

Човекът в халата не обърна никакво внимание на двамата новодошли. Само оранжевата котка, която внезапно се показа иззад канапето, ги наблюдаваше с пронизващ поглед.

— Моля, извинете за безпокойството — каза докторът след малко. — С господин магистъра Хокупоцки ли имаме честта да говорим?

— Да — изръмжа човекът в халата. — Но не ме смущавайте сега! Точно размишлявам над един труден проблем. Река в Азия от единадесет букви, с „у“ в средата… Сещате ли се?

Давид нямаше никакво понятие. Докторът поне се престори, че размишлява. Хокупоцки претърси в енциклопедията на думата „Азия“ всички реки и потоци, но безуспешно. Тогава нарисува на къс пергамент няколко магьоснически думи и други вълшебни знаци, изгори пергамента и изсипа пепелта в споменатата крушовидна реторта. Черно-кафеникавата течност веднага започна да шушне и да клокочи.

Тя стана първо синя, после розова, после зелена и след това виолетова. Най-после кипна и угаси с пръските си пламъка на спиртника.

— Като че ли не се сетих веднага! — измърмори магьосникът. — Пак такава глупава печатна грешка! Моят контролен апарат за кръстословици не се оставя да го заблудят с едно „у“, сложено вместо „х“! Но да минем към вас, господа, с какво мога да ви услужа?

Докторът погледна магьосника право в очите. Сега забеляза, че те блещукаха със зеленикава светлина.

— Касае се за едно късче бяла хартия — каза той.

Ахмет Хромаджич от Югославия разказва седма глава,

в която магистър Хокупоцки дава съвет на доктора и Давид във връзка с бялото листче; святка се и се гърми, вали проливен дъжд и отново гъмжи от оранжеви котки, което обаче не пречи на нашите приятели да претърсят замъка в гората, но без никакъв успех.

— За късче бяла хартия? — магьосникът се престори на учуден. — По света има много бяла хартия и всяко празно бяло листче изглежда така, сякаш само очаква някой да напише нещо върху него. Да, по света има ужасно много бяла хартия.

— Тук не се касае до някое обикновено бяло листче — обясни докторът. Листчето, за което споменаваме, съдържа ключа на една тайна.

— Възможно е да има подобно листче — отвърна Хокупоцки, като повдигна рамене. Но защо го търсите тъкмо при мен?

— Защото имаме основание да предполагаме, че е у вас — или че поне можете да ни кажете къде се намира.

— Вие сте голям чудак! — магистър Хокупоцки се засмя, но смехът му не прозвуча съвсем искрено. — Вие търсите някакво листче, издирвате някаква тайна. А дори не сте ми казали кои сте. Откъде идвате изобщо и за каква тайна се касае?

— О, забравих да ви се представя! Затова моля хиляди пъти за извинение… И така — аз съм докторът, този тук е моят приятел Давид, а що се отнася до тайната, по чиито следи се намираме, тя е във връзка с едно малко момиченце и неговата майка, на които искаме да помогнем.

Магьосникът се разсърди.

— Това ли е всичко? Ако действително държите на моя съвет, трябва да бъдете по-ясни. Кое е това малко момиченце? Как се казва майка му? В какво се състои тяхната тайна? Може би съвсем не се касае до тайна, а до някаква злополука. Или до някакво проклятие.

Докторът се изкашля и започна трескаво да размишлява: „Хокупоцки се бе издал, когато заговори за проклятието. Той положително предчувствува нещо. Трябваше ли да се доверят на магьосника, който може би щеше да им помогне, но също така можеше още повече да обърка всичко? Той сигурно и без това вече знае всичко и им задава въпроси само за да печели време.“

По лицето на Хокупоцки се мярна някакво иронично злорадство. Въпреки това докторът реши да говори. Ако другият и без това вече знае всичко, нямаше никакъв смисъл да се крие нещо от него.

— Добре, всичко ще ви разкажа! — Докторът започна да говори: за замъка в гората, за вещицата Афрозиния с оранжевата коса, за госпожа Клерхен и Инге.

Магьосникът милваше с една ръка оранжевата котка, която бе скочила на канапето до него, а с другата поглаждаше от време на време острата си брадичка. На Давид се струваше, че той се старае да слуша внимателно. Когато докторът свърши разказа си, Хокупоцки помисли известно време, после бавно каза:

— Забележително. Наистина забележително. Струва ми се, че вече съм чувал подобна история…

— Ето, виждате ли! — каза докторът зарадван. — Ненапразно дойдохме при вас!

— Още не е сигурно! — отвърна Хокупоцки. — Още не знам… — Лицето му доби тайнствен израз. — Всичко е още съмнително, разбирате ли. Всяка река има извор, всяка тайна — своя ключ.

— Разбира се! — извика докторът. — А ключът към тайната на Инге е бялото листче.

— Възможно е, възможно е — измърмори магьосникът, сякаш говореше на себе си, без да съзнава, че докторът и Давид го слушат. — Това с ключа може да е вярно. Но къде е листчето? В някое желязно сандъче ли? В някое ковчеже? Зад седем планини, зад седем долини? В някое птиче яйце или в някоя недостъпна пещера в скалите? Кой би могъл да каже…

— Вие! — прекъсна го докторът с твърд глас. — Вие можете!

— Може би донякъде имате право — отговори Хокупоцки. — Но защо трябва да се мъча заради вас? Нямам ни най-малкото основание да издирвам една тайна, която съвсем не ме засяга и която никак не ме ползува.

— Няма да го направите даром — каза докторът. Ще платя колкото потискате.

Магьосникът се засмя презрително.

— Искате да платите? Мъдростта не се купува. Моите знания не са за продан, господине!

— Тогава — направете го заради нещастното момиченце! Ако разгадаем тайната, Инге ще може отново да говори. Да се върне при майка си, да играе и се смее като другите деца. Това нищо ли е?

— Това, което ми разказахте, звучи като приказка — една хубава, малко тъжна приказка — измърмори магьосникът. — Е, добре, ще видя какво може да се направи…

— Направете го! — извика докторът. — Много ви моля за това!

Действително ли Хокупоцки искаше да им помогне? Докторът не беше в състояние да разбере, а Давид още по-малко.

— Добре — каза магьосникът, пропъди котката под масата и стана от канапето. — След малко ще знаем повече. Но в това време не бива да ми говорите!

От един долап в ъгъла на стаята той извади голяма колкото тухла черна кутия, в средата на която имаше малка дупка, и я постави върху масичката. Подобно на някой старовремски фотограф той си метна едно черно платно върху главата и гърба и се наведе над тайнствената кутия. После започна да я движи бавно насам-натам върху масата, като мънкаше всевъзможни неразбираеми думи.

Докторът чакаше търпеливо, нищо друго не можеше да стори. Давид умираше от любопитство. За пръв път в живота си се намираше в къщата на магьосник, за пръв път имаше възможност да гледа как работи един истински магьосник.

„Да можех да надникна само веднъж вътре в тази кутия!“, мислеше си той. Но, естествено, не каза нищо. Мълчаливо наблюдаваше магьосника, зает с неговите заклинания. Те чакаха.

Чакаха дълго и търпеливо, докато изпод черното покривало можаха да се доловят първите разбираеми думи:

— Имате щастие, мога да видя нещо… Виждам го съвсем точно…

Докторът и Давид наостриха уши.

— Виждам едно бяло шосе… — мърмореше Хокупоцки. — Едно дълго, прашно бяло шосе…

Докторът смръщи чело. Очевидно магьосникът знаеше съвсем точно какво се бе случило вчера на това шосе.

— А сега — продължи Хокупоцки, — сега виждам там, в края на шосето, една гора. Накрай гората се издига хиляда годишен дъб с дебели, чепати корени. Който ги прекрачи, стига до целта…

Давид си спомни разказа на госпожа Клерхен за детските й години.

— Сред горите виждам един стар замък — продължи нататък Хокупоцки. — Той е пуст и изоставен. По-нататък в този замък виждам една голяма зала, а в средата на тази зала се намира тежка, обкована в желязо ракла… — Тя е празна — само на дъното й има едно бяло листче…

Докторът дишаше тежко и пъхтеше, сякаш бе пробягал двеста метра.

— Тайната започва да се разкрива — прошепна той на Давид.

Магьосникът имаше уши като на прилеп. Той смъкна черното платно от главата си, изправи се и смъмри доктора:

— Защо ме смутихте? Сега всичко се заличи пред очите ми… Но какво значение има това? Вече ми е известно: трябва да намерите бялото шосе, замъка и раклата — всичко останало зависи от вас… Побързайте! Може би не ви остава много време, всяка минута е скъпа!

— Ще направим онова, което е по силите ни — увери докторът. Той благодари на магьосника за сведението и се разбърза да тръгва.

На сбогуване Хокупоцки им пожела добър път, но на Давид се стори, че в действителност той желае точно обратното.

Докторът и Давид напуснаха тичешком черната къща и се втурнаха към автомобила. Качиха се, затвориха вратите и колата се понесе!

Докторът караше през града с най-голяма скорост. Това бе главоломно бързо пътуване не по-малко опасно и за пешеходците, които се изпречваха на пътя. „Що за луд е пък тоя!“ — викаха хората след тях. Докторът не обръщаше внимание на това, той караше като бесен нататък. Изведнъж Давид го потупа по рамото.

— Виждам там приятеля си Карли! Можем ли да го вземем с нас? Три чифта очи виждат по-добре от два…

— От мен да мине! — Докторът удари спирачката така внезапно, че гумите изсвистяха. Давид скочи от колата и извика:

— Карли! Карли! Ще дойдеш ли с нас?

— Къде? — поиска да разбере Карли. Много му се искаше да тръгне с тях, но се престори на малко важен.

— В гората! Търсим ключа на една тайна!

Нищо не можеше да смути спокойствието на Карли.

— Ако тръгна за гората — измърмори той, — то ще бъде най-много, за да търся гъби.

— Тогава по-добре недей — каза Давид. — Ние много бързаме.

— Какво значи „недей“? — отклони Карли. — Аз съвсем не казвам, че не искам; казвам само…

Карли съвсем не беше лошо момче, но понякога схващаше твърде бавно нещата. Давид го набута набързо в колата, докторът натисна педала за газта. Автомобилът полетя, сякаш се движеше с ракетен двигател. Вече бяха в предградията, после извън града, по бялото шосе. (Това беше същото шосе от майчината му картина, Давид от пръв поглед го позна.) Докторът изтръгваше от мотора всичко, на което той бе способен. Карли пребледня като тебешир и прошепна на Давид:

— Автомобилът ще се разпадне! Слушай как дрънка!

Вместо Давид, му отговори докторът:

— Не се бой, Карли, това е кола по поръчка, или, собствено, за точно определена тежест. Специална категория, нарочно създадена за мен! С тази кола просто нищо не може да ни сполети.

Те стигнаха до края на бялото шосе за учудващо кратко време. Докторът паркира колата край гората.

— Слизайте! — извика той бодро на момчетата. — Виждате ли там отвъд хилядогодишния дъб? Приключението започва!

По време на пътуването Карли бе научил от Давид за какво става дума. Те закрачиха към чепатия стар дъб с повдигнат дух. Гората ги посрещна със своя боров мирис и птиче чуруликане. Небето над върхарите бе ясно и безоблачно. Клоните на дърветата не се помръдваха, всеки полъх беше стихнал. Но щом докторът, Давид и Карли преминаха по корените на хилядогодишния дъб, в гората настъпи странна промяна: изведнъж всичко наоколо стана застрашително и враждебно. Птиците замлъкнаха една след друга, сякаш някой им бе отнел гласовете. Постепенно тишината стана застрашителна. Чуваше се само пукотът на клоните под стъпките им и шумоленето на листата. Те вървяха известно време мълчаливо, докато Карли изплашен каза:

— Плаши ме тая гора.

— И мен също — призна Давид.

— Може би е по-добре да се върнем… — каза Карли.

Давид мълчеше. Той мислеше за Инге. Тишината потискаше и него, сякаш сърцето му се бе свило на топка.

— Вие сте били съвсем начинаещи — прекъсна разговора им докторът. — Искате да се върнем сега ли? Почти пред целта? Инге трябва да остане няма завинаги, само защото малко ви е страх? Как бихме могли да постъпим към нея по този начин!

Момчетата закретаха мълчаливо зад него. Докторът сигурно имаше право. Още нищо не се бе случило. Още нищо не загатваше за някаква опасност. Само потискащата тишина ги караше да се чувствуват несигурно. След известно време докторът спря и се огледа, ослушвайки се. Но веднага тръгна отново, като че ли не усещаше нито страх, нито умора. Откакто детективът бе отпаднал от играта, докторът знаеше, че отговорността за по-нататъшната съдба на Инге пада върху него и действуваше в съответствие с това. Той посочи близкия планински връх.

— Оттам положително ще можем да видим замъка и тогава всичко ще тръгне като по вода — каза той.

Сега трябваше да вървят по-бавно, защото пътеката водеше стръмно нагоре. Малко по малко момчетата започнаха да чувствуват болки в краката, но стискаха зъби и не се издаваха. Безмълвно понасяха страха, който все още не ги бе напуснал напълно. Най-после те се изкатериха на върха. В краката им се разстилаше широка, гъсто обрасла с гори долина, а там, в средата на долината, сред върхарите на дъбовете и буките, елите, смърчовете и боровете се издигаха кулите на замъка.

— Замъкът! — извикаха момчетата в един глас.

— Замъкът — каза докторът доволен. — Не се заблудихме, съвсем близо сме до целта. Затова напред, приятели!

Момчетата се окопитиха. От един път им бе станало значително по-добре. Крачката им стана по-бърза и твърда.

— Напред! — повториха те. — Бързо напред!

Замъкът бе отдалечен от тях на още най-много четвърт час път. Тук значи бе царувал на времето си бащата на госпожа Клерхен, старият цар; тук бяха прекарали младостта си дамата в бяло и брат й Еренфрид; тук се бе родила Инге — и тук, в обкованата с желязо ракла в рицарската зала, се намираше тайнственото бяло листче!

Те побързаха, за да успеят да стигнат до целта колкото може по-скоро. В голямата бързина съвсем не забелязаха, че небето притъмня. Внезапно се разрази страшна хала. Тя превиваше ниско короните на дърветата, напираше в клоните, със страшна сила окастряше клонките и листата. Нашите трима приятели едва успяваха да продължат пътя си.

Не стига това, но започна да вилнее и някаква гръмотевична буря! Светкавици пронизваха небето, гръмотевиците бучаха. Оглушителен шум изпълваше така тихата преди малко гора.

— Работата не е чиста! — извика докторът. — Все още ли действува проклятието на вещицата с оранжевата коса, или тук има пръст нашият приятел, магистърът?

— Какво ще правим? — попита Карли, треперейки.

Давид също се плашеше, зъбите му тракаха. Само докторът запази спокойствие; най-малкото, не оставяше да проличи безпокойството му.

— Никога ли досега не сте преживявали буря? — попита той момчетата. — Както внезапно дойде, така и ще премине. Хайде да видим къде да се подслоним и да изчакаме съвсем спокойно края на бурята!

Но бурята ставаше все по-силна и по-силна, земята се тресеше, дървета се пречупваха като кибритени клечки. Сякаш след това вилнеене, бушуване, святкане и гърмене вече нищо нямаше да остане на старото си място. После започна да вали. Проливен дъжд зашиба гората и земята. Бурята продължаваше да реве и да се развихря. От скалистите теснини запълзя мъгла, гъста, млечна мъгла, която погълна всичко наоколо, така че на две крачки не се виждаше нищо.

— Страшно! — ужаси се Карли.

— Да — съгласи се Давид. — Ужасно е!

— Е, какво пък! — докторът се опита да успокои момчетата. — У дома в леглото е, разбира се, по-приятно, отколкото тук. Но сложете ръка на сърцето си: постигнал ли е някой нещо, като си е лежал удобно в къщи в топлото легло? Е, виждате ли! Щом намерим подслон, всичко няма да е и наполовина толкова лошо!

За съжаление те не намериха подслон. Щом застанеха под някое дърво, следващия миг бурята ги прогонваше оттам. Вече бяха мокри до кости, дъждът се изливаше като истински порой от планината към долината.

— Към замъка! — извика докторът с последни сили. — Колкото е възможно по-бързо към замъка!

Замъкът не се виждаше никъде. Забулваха го мъглата и дъждът. Може би отдавна се бяха заблудили и никога нямаше да го достигнат…

Докторът също трябваше да си признае, че никога досега не бе преживявал подобна буря, а също и подобен страх. Да, и докторът се боеше. Но Давид и Карл не биваше в никакъв случай да забележат това! Той си налагаше да изглежда съвсем спокоен. Но точно когато искаше да подвикне нещо ободряващо на момчетата, Давид изкрещя:

— Котка! Оранжева котка!

— Къде? — попита докторът.

— Там, зад дървото, в мъглата!

— Ами, сигурно така ти се е сторило.

— Не, положително не. Ясно я видях!

— Само спокойно! — каза докторът. — Ние с Карли също имаме очи. Защо не виждаме никаква котка?

Едва бе изрекъл това, и Давид отново извика:

— Ето я там! Там!

Сега и Карли потвърди това.

— И аз я видях! Но не е само една…

Действително — сега и докторът видя онова, което Давид и Карли вече отдавна бяха видели: вляво от тях в мъглата се появи една оранжева котка, а вдясно — още една! Откъде се появиха така внезапно, гадините?

„Бог да ни пази! — помисли Давид. — Само те още ни липсваха…“

Още малко и момчетата щяха да се разреват. Докторът напразно се мъчеше да ги успокои. В мъглата котките се появяваха ту тук, ту там, вдясно от тях, вляво, пред тях, зад тях. Наистина ли бяха само две? Или двайсет? Възможно бе да са и сто.

На доктора беше ясно, че те можеха всеки миг да се нахвърлят върху тях.

— Да се въоръжим с тояги! — заповяда той на момчетата. — Ще си браним кожите, доколкото можем!

Давид и Карли го послушаха. Докторът бе възрастен човек, те имаха доверие в него. Освен това просто не би могъл да си представиш какво успокояващо въздействие може да има една такава тояга…

Докторът непоколебимо водеше момчетата напред, без да отделя погледа си от котките. Той бе вдигнал от земята една здрава дъбова тояга и сега я размахваше, готов да обърне в бягство всеки нападател. Така те вървяха слепешком през мократа гора, дебнени от котките, докато внезапно стигнаха някаква полянка. Там мъглата се вдигна малко и виж ти — на няколко стъпки от тях се извишаваха стените на замъка!

— Замъкът! Замъкът! — закрещяха възторжено Давид и Карли. — Съвсем близо е!

— Е, виждате ли! — докторът им кимна насърчително. Всичко върви като по вода!

Момчетата се почувствуваха почти спасени. Замъкът бе съвсем близо. Под покрива му щяха да бъдат защитени и от бурята, и от котките.

— Хайде, напред!

Докторът се затича. Давид и Карли го последваха.

Но в този миг се случи нещо странно, съвсем неочаквано. Двете оранжеви котки (както сега стана очевидно, бяха наистина само две) напуснаха гората и презглава профучаха към отворената врата на замъка. Те изобщо не обърнаха внимание на доктора и двете момчета. Със силно мяукане и съскане те изчезнаха във вътрешността на замъка. В следващия миг мъглата се разпръсна, бурята и дъждът внезапно престанаха, гръмотевиците се разнесоха и в гората се възцари отново старото спокойствие. И сред това спокойствие, в тази внезапна тишина за свой голям ужас докторът и момчетата видяха как замъкът отведнъж започна да потъва в земята. Той потъваше пред очите им в размекнатата от дъжда земя като пробит кораб в морето: изчезваше неудържимо в дълбините заедно със зидовете, зъберите и кулите. И с двете оранжеви котки!

— Ами обкованата с желязо ракла в рицарската зала? — Давид хвана доктора за ръката. — Ами бялото листче?

Докторът повдигна рамене.

— Боя се, че дойдохме с няколко минути закъснение… — измърмори той. — За наше щастие може би.

Земята с гръмотевичен трясък се затвори над потъналите старинни зидове. Но буквално в последния миг — Давид, докторът и Карли просто не повярваха на очите си — от дълбините се появи една от двете оранжеви котки и със силен скок се озова на твърда земя. Докторът и момчетата видяха, че носи нещо между зъбите си.

— Бялото листче! — извика Давид ужасено. Котката се впусна с ценната си плячка през мократа ливада към края на гората. Фиу! — и тя изчезна сред дърветата. Давид, докторът и Карли стояха като мокри кокошки в наквасените си дрехи и гледаха втренчено след нея, докато след известно време докторът каза:

— Тайната пропадна, можем да се връщаме в къщи.

Фридрих Фелд от Англия разказва осма глава,

в която най-после научаваме името на оранжевата котка; има добри и лоши котешки феи; едно лице, което са смятали за мъртво, се оказва живо, а нарисуваният детектив причинява голямо разочарование на доктора и приятелите му.

— Само от добродушие се оставих да ме забъркат в една история, която всъщност не е от моята специалност — каза недоволно дебелият доктор. — Като лекар, аз мога да предписвам хапчета, да превързвам рани и поставям марля върху ожулено при футбол коляно. Да се изясняват заплетени събития, е работа на детективите. Нима бихте отишли при някой детектив, ако нещо ви боли? Тогава?

Той хвана Давид с дясната, а Карли с лявата си ръка.

— Знаете ли какво ще направим сега? Ще се качим на колата, ще тръгнем за в къщи и ще поискаме съвет от детектива.

— От детектива ли? — извика Давид. — Но той е само нарисуван!

— По-добре нарисуван детектив, отколкото изобщо никакъв! — отвърна докторът.

Не след дълго и тримата седяха в колата и се носеха бързо към града. Давид и Карли трябваше да се държат здраво за страничните облегалки на седалките, защото докторът караше като луд. Този път бясното каране бе от полза: попътният вятър изсуши завчас мокрите им дрехи.

По едно време, както пътуваха, на Давид му се стори, като че през шубраците край шосето се стрелна някаква оранжева котка. Но при адското темпо, с което профучаха, може да се беше и излъгал: може би бе видял само някаква лисица…

Майката на Давид тъкмо рисуваше Инге върху портрета на дамата в бяло, както й бе поръчал дебелият човек с черното бомбе. Инге седеше неподвижно на стола си. Тя бе най-послушният и търпелив модел, който майката бе срещала някога.

Внезапно в ателието се втурнаха Давид и Карли, а с тях и дебелият доктор. Майката не бе особено във възторг от това, че смутиха работата й, и отново имаше основание да се чуди на странното поведение на своя клиент. Вместо да се заинтересува как върви работата по портрета на Инге, както би могло да се очаква, той го удостои само с един бегъл поглед, после пристъпи към картината с детектива.

— Ей, шефе! — извика той на човека в кариралия костюм. — Събудете се, имаме нужда от вас!

Нарисуваният детектив не се помръдна. Докторът повтори своята покана, после вдигна рамене. Загубил самоувереността си, той каза на майката на Давид:

— Ако той не ни помогне, няма да мога да се оправя.

Следващия миг Карли улови Давид за ръката и посочи картината с оранжевата котка.

— Я виж!

По лицето на детектива не бе трепнал нито мускул, но оранжевата котка се движеше! Тя протегна най-напред предните си лапички, после задните, както правят котките, след като дълго са спали. После се изви на дъга, премигна с очи и изскочи от картината. С няколко големи скока прекоси ателието, скочи на перваза на прозореца и погледна към часовниковата кула на ъгъла на площада пред театъра.

— Какво става пак? — попита Давид.

Майка му не каза нито дума. Струваше й се, че сънува. Като поклати глава, тя остави четката.

Оранжевата котка се бе изправила и драскаше с предните си лапи по стъклото на прозореца. Зелените и очи блестяха; тя дишаше така бързо, че хълбоците й потръпваха. Внезапно тя се обърна и каза високо и ясно:

— И така, господа.

В ателието цареше мъртва тишина. Давид погледна уплашено към майка си, Карли хвана доктора за ръката.

— Добре ли чух, мамо? — прошепна Давид. — Котката може да говори?

— Така изглежда — каза докторът. Той събра кураж и бавно закрачи към прозореца.

— Защо сте се втрещили всички така? — каза оранжевата котка. — Днес аз имам рожден ден.

— Имаш рожден ден ли? — повтори тихо докторът.

— Имате ли нещо против, че имам рожден ден?

— Напротив! — измърмори докторът. — Аз мисля… Разбира се, че нямам нищо против.

— Винаги ли на рождения си ден можеш да говориш?

— За съжаление само в продължение на един час — отвърна оранжевата котка. — Аз съм родена в 17 часа и 17 минути, мога да говоря до 18 часа и 17 минути и нито минута повече.

— Странно, странно — прошепна докторът. — Всички котки ли имат тази способност?

Оранжевата котка го погледна строго.

— Аз мога! — каза тя гордо. — Това ми стига.

— И кой те е надарил с тази изключителна дарба?

— Естествено, една фея. Или по-точно казано: една котешка фея.

— Интересно! — промърмори докторът. — Днес за пръв път чувам, че има котешки феи. Как изглежда една котешка фея?

— Тя бе снежнобяла, очите й блестяха като кехлибар, а гласът й звучеше ясно и нежно като камбанка… Когато тя се появи, аз лежах сама в кошчето си. Тя се наведе над мен и каза със звънливия си глас: „Ти си котешко момиченце и тъй като всички женски същества обичат да говорят, аз ти дарявам за по един час всяка година дарбата на човешкия език. Но понеже зная, че от голи приказки никой не става щастлив, в края на всеки подобен час ти можеш да си пожелаеш нещо — и това твое желание ще бъде изпълнено!“ С тези думи тя изчезна.

Известно време в ателието бе съвсем тихо, после Давид попита:

— И какво ще си пожелаеш днес?

— Ще трябва най-напред да си помисля — отговори котката.

Докторът избута Давид настрана, пристъпи по-близо до нея и каза:

— Моля те, кажи ни защо избяга с листчето хартия и къде го скри. И освен това как става така, че ти веднъж си тук, в рамката на картината, а после пак в къщата на магьосника Хокупоцки? И защо…

— Още нещо? — прекъсна го оранжевата котка. Зелените й очи шареха от него към Давид, Карли, майката на Давид, към Инге и обратно към доктора. — На вас това може да ви изнася! — измърмори тя. — Вие отдавна напразно си блъскате главите да разберете връзката между тези събития, които наричате „Тайната на оранжевата котка“. А сега, когато разбрахте, че мога да приказвам, се надявате, че ще ви обясня всичко…

— Разбира се, че се надяваме! — извика докторът. — С това ти много би ни услужила.

— Моля те, отговори на нашите въпроси!

— На вас това може да ви изнася! — отвърна котката. — Но на мен не ми харесва! През този единствен час в годината аз говоря само това, което ми харесва!

Докторът извади златния си джебен часовник и каза:

— Изтекоха вече почти десет минути! Времето е скъпо!

— Кому казвате това? — извика котката. — Вие, хората, можете да говорите осем хиляди седемстотин и шестдесет часа в годината, във високосна година дори осем хиляди седемстотин осемдесет и четири. А аз имам един-единствен час на година. Много добре зная колко скъп е този единствен час.

Давид широко отвори очи.

— Съвсем сама ли пресметна това? Ти си много умна котка! Как се казваш всъщност?

— Ето виждате ли! — каза котката. — Вие още не сте се потрудили дори да откриете името ми! Смятам, че това не е особено учтиво…

— И как се казваш наистина? — попита майката на Давид, която малко по малко започна да се примирява с обстоятелството, че в тоя странен свят рисувани котки изскачат от рамките си и разговарят с хората на техния език.

— Та вие би трябвало да знаете! — отвърна котката. — Нали вие ме нарисувахте!

— Съвсем не съм мислила за това — призна майката, като повдигна рамене. — Бих те нарекла просто Маца…

— Маца, Маца! За вас всички котки се казват просто Маца. Виждате някоя котка и веднага извиквате: — Мац! Мац! Когато видите някой непознат човек, тогава извиквате ли нещо такова — Адалберт! Адалберт!, или — Ема! Ема! Дори ако в действителност той се казва Ернст или Катерина?

— Все пак кажи ни името си! — помоли Карли.

— Отгатнете! — извика оранжевата котка. — Сега можете да покажете колко сте умни!

— Има стотици и стотици котешки имена — измърмори докторът. — Това може да трае с часове.

Котката го погледна състрадателно.

— Да ви помогна ли? Трябва да знаете, че не нося обикновено котешко име като Маца, Минка или Пуси. Майка ми искаше да има дете с особено име. Давам ви три минути време.

Докторът извади джебния си часовник и не го скри отново.

— Значи имаш някакво необичайно име — каза той. — Например Клеопатра?

— Защото ние, котките, идваме от Египет, затова ли? Не сполучихте!

— Семирамида? — попита майката на Давид с нежен глас.

— Много хубаво име, но за съжаление не е моето.

— Оливия? — извика Карли.

— И Оливия намирам за хубаво, но въпреки това аз се казвам другояче.

Сега всички започнаха да гадаят едновременно. Имената се търкулваха едно през друго: Диана, Полина, Анита… Всеки път оранжевата котка отговаряше с поклащане на главата.

— Три минути изтекоха — каза тя най-после и очите и засвяткаха от радост. — Предполагах, че имате малко повече фантазия. Аз се казвам Турандот.

— Така, така — измърмори докторът и отново скри джебния си часовник. — Това е наистина хубаво име. Но сега, моля, обясни ни най-после в какво се състои работата с онова листче, което ти спаси от потъващия горски замък!

— Дадено! — каза Турандот със спокоен глас. — Аз взех онова листче от замъка и го изнесох оттам, за да не попадне в лоши ръце!

Всички отвориха широко очи и се спогледаха безмълвни. Докторът пръв се съвзе.

— В лоши ръце ли? Какво значи това? Кои са, според тебе, лошите ръце и кои добрите?

— Това не зная — отговори Турандот. — Би трябвало да попитате за това госпожа Афрозиния…

— Вещицата с оранжевата коса? — извика докторът.

— Но аз я унищожих с терпентин! — каза уплашен Давид.

— Лъжеш се, мило момче — отвърна оранжевата котка нежно. — Сериозно ли мислиш, че с едно шишенце терпентин можеш да премахнеш едно толкова силно същество? В такъв случай зле познаваш госпожа Афрозиния!

— А защо тогава тя така пребледня, когато съдията произнесе присъдата? — попита Давид. — И защо ме наруга?

— Може би е искала само да те ядоса, за да я изтриеш действително — каза Турандот.

— Сега вече изобщо нищо не разбирам — измърмори Давид объркан. — Тя не е искала да бъде изтрита — и все пак всъщност го е желала, така ли?

— Но всичко е от ясно по-ясно — отговори котката. Тя посочи с лапичка картината с дъсчената ограда и прошепна:

— Може би тя е искала само, щото едно определено лице да повярва, че е загинала.

— Може би господин Хоку… — каза докторът изненадан, но Турандот бързо го прекъсна:

— Шт! Никакви имена!

— Значи вещицата е още жива? — попита Давид колебливо.

— Да — потвърди Турандот. — Госпожа Афрозиния е жива и се радва на най-добро здраве. Тя би могла да отговори на въпросите ви много по-добре от мене. Само че засега тя още не може да ви разкрие тайната си.

— Хм — каза дебелият доктор. — Значи старицата има някаква тайна. И ти си имаш някаква тайна, Турандот, магьосникът също… Съществува ли някаква връзка между тези тайни?

— Връзка? — повтори замислено котката. — Да, може да се нарече така. За да ви обясня, ще трябва да се върнем още веднъж към часа на моето раждане…

— Имаме само няколко минути още! — каза умолително дебелият доктор.

— Добре, ще бъда кратка. Не ми задавайте обаче никакви безполезни въпроси, само слушайте! Едва бе изчезнала добрата котешка фея — онази бялата, с кехлибарените очи, — до кошчето ми застана една лоша, която ми каза с грозен, груб глас: „Чрез подаръка на добрата котешка фея ти превъзхождаш с нещо всички други котешки деца. Но за да не станеш високомерна, трябва да отстъпваш по хубост на всички други котки!“ Какво разбираше под това, тя не ми обясни. Лошите същества нарочно се изразяват винаги така неясно, та към цялото нещастие отгоре да си блъскаш и главата.

— Но ти съвсем не си по-малко хубава от другите котки, Турандот! — извика майката на Давид.

Турандот я изгледа.

— Чудно ми е, че не сте забелязали — каза тя накрая. — Та вие ме нарисувахте.

— Е, да, трябва да призная, че цветът на козината ти не е съвсем равномерно положен.

— Рисунката на козината няма значение. За съжаление има нещо съвсем друго, което е важно. Поради тази причина аз не бих могла да спечеля първата награда на никоя международна котешка изложба.

— И защо не? — поискаха да узнаят всички.

— Няма ли да ми се присмеете?

— Разбира се, не — тържествено увери Давид от името на всички присъствуващи. — Спокойно можеш да ни го кажеш.

— Ноздрите ми не са еднакви — каза Турандот засрамено.

— Но това съвсем не се забелязва! — увери Давид, за да успокои Турандот. А Карли добави:

— А дори и да се забелязваше, в това няма нищо лошо.

— Има — отвържа Турандот. — Дори само чувството, че съм оранжева, с такъв недъг, силно ме потиска.

— Ха-ха! — извика дебелият доктор. — Суета и само суета! Ушите ми не са равни, но аз съвсем не се трогвам от това!

— Дори с еднакви уши вие не бихте спечелили никаква награда на някоя човешка изложба — отговори Турандот. — Но да оставим това, времето напредва, трябва да разказвам нататък. Като всяка нормална котка аз понякога отивам нощно време на разходка по покривите. Когато неотдавна пак седях на покрива на съседната къща, съвсем близо до един от комините, край мене прелетя на метлата си една вещица. Тогава се случи. Впрочем това стана точно през онази нощ, когато вие нарисувахте жълтото цвете… — обърна се тя към майката на Давид.

— Какво се случи тогава? — попита докторът нетърпеливо.

— Роклята на вещицата се закачи на една телевизионна антена и остана да виси там, а тя заедно с метлата се сгромоляса надолу. Чух я да вика, сигурно се бе наранила, изтичах колкото се може по-бързо долу на улицата. Бедната вещица лежеше там, и както се установи, това бе същата, познатата ви госпожа Афрозиния. Метлата й бе счупена, левият крак ожулен, гърбът я болеше. Тя ме помоли да й потърся убежище, където би могла да се подслони за малко. Така я доведох в ателието и тя се скри зад жълтото цвете.

— Затова винаги ми се струваше, че тази картина е омагьосана! — извика майката и се хвана за главата.

— След това старицата ме помоли да изтичам в колибата й и да взема оттам резервната и метла. Ще ви спестя подробностите. Всеки случай не ми беше леко да мъкна това нещо по шосето и през целия град, не сполучих. Госпожа Афрозиния ми благодари и каза, че на драго сърце ще ми се отплати за услугата с услуга. Тогава аз посочих с дясната си предна лапа ноздрите си и тя ме разбра. „Бих могла да ти помогна каза тя. — Има един мехлем от редки корени и масла, но ще трае доста време, докато събера всичко необходимо. Пък и в момента съм много заета, защото на всяка цена трябва да попреча, щото едно листче хартия да попадне в лоши ръце. Ако си съгласна да ми помогнеш, ще мога по-скоро да помисля за твоя мехлем.“ Разбира се, аз й обещах да направя за нея всичко, което е по силите ми. Сега знаете за кого спасих бялото листче хартия от замъка…

— Но ние все още не знаем къде се намира то сега! — заяви докторът.

— Изхвръкна — отговори Турандот обезкуражено. — А защо, господин докторе? Защото вие префучахте край мен като побъркан с проклетия си автомобил. Попътният вятър го откъсна от зъбите ми и то изчезна!

Докторът не отговори нищо. Той погледна часовника, беше 18 часа и 15 минути.

— Имаш право да ти бъде изпълнено едно желание, Турандот — каза той бързо. — Както знаеш, ние сме в най-голямо затруднение. Затова, моля те, пожелай си нарисуваният детектив отново да оживее. За това ще бъдем вечно благодарни на теб и на всички други котки.

— Не очаквам много от подобни обещания — отвърна Турандот, — но ще ви направя услугата, макар че всъщност исках да си пожелая нещо друго. Тъй като миналата година и без това нищо не си пожелах, сега мога да си пожелая две неща. — Най-напред тя прошепна собственото си желание толкова тихо, че никой не можа да го чуе. След това високо каза: — Освен това си пожелавам, щото детективът от картината да оживее в същия миг, когато аз се върна обратно в рамката си.

Турандот погледна към часовниковата кула, беше 18 часа и 16 минути и половина. Тя измяука още веднъж високо, скочи от прозоречния корниз, прекоси ателието и се промъкна в рамката си.

В същия миг детективът в карирания костюм протегна ръце, сякаш се събуждаше от дълъг, дълъг сън. Очите му светнаха, той извади кесията с тютюн от задния си джоб, натъпка лулата си и я запали. После пусна няколко облачета дим и промърмори:

— Времето днес е хубаво, нали?

Макар че се опита да бъде кратък, докторът все пак се нуждаеше от доста време, за да разкаже на детектива всичко, което се бе случило междувременно. Лицето на детектива ставаше все по-дълго и по-дълго. Той все забравяше да смукне от лулата си и трябваше, на няколко пъти да я пали отново. Когато докторът завърши изложението си, детективът повдигна рамене и каза:

— Съжалявам.

— За какво съжалявате? — попита Давид.

— Че не мога да ви помогна.

— Вие не искате да ни помогнете? — сопна му се докторът.

— Бих го направил на драго сърце, но не мога. В края на краищата аз съм само един нарисуван детектив. И нямам никакво желание да бъда изправен още веднъж пред съда. Като човек, който работи в най-тясна връзка с правосъдието, просто не мога да си го позволя. Обаче мога да ви дам един съвет — обърна се той към майката на Давид. — Повикайте човека, който ви е позирал като модел за моята картина!

Всички отправиха очи към майката на Давид, но тя поклати глава отрицателно.

— Човекът, когото съм нарисувала тук, съвсем не е детектив — призна тя. — Той работи като продавач в магазина за фотоматериали на Валдгасе. Срещнах се с него на миналия карнавален бал. Той се бе маскирал като детектив и маската толкова му приличаше, че го помолих да ми позира в нея.

— Тъй, тъй — измърмори детективът и сведе очи. — В такъв случай аз всъщност съм един маскиран търговец на фотоматериали… — Той повдигна рамене и рече: — При тези обстоятелства може би е по-благоразумно да се оттегля окончателно от случая с оранжевата котка.

Той изтърси лулата си, зае предишната си поза и отново се вцепени. Всички очи бяха отправени към него, но изведнъж Давид посочи изумен картината с оранжевата котка.

— Погледнете — извика той. — Турандот не е вече там! Тя е изчезнала от картината!

— Кой знае какво крои пак — каза докторът.

— Може би е отишла при вещицата — каза Карли.

— Или клечи на покрива и се чуди на новата ни телевизионна антена — подхвърли майката на Давид.

Дебелият доктор се тупна по корема, въздъхна дълбоко и после каза:

— Всичко това е доста объркано. Преди да решим какво ще предприемем по-нататък, трябва да разгледаме още веднъж всичко, което се случи — и то поред. Работата започна следователно с това, че…

Да се разгледат отново събитията през последните двадесет и четири часа, не бе лесна задача. Докторът говореше и говореше — и колкото по-дълго говореше, толкова по-сложна ставаше цялата история. Всички бяха толкова объркани, че едва чуха почукването на вратата.

Майката на Давид отиде да отвори и не повярва на очите си. Пред нея стоеше продавачът от магазина за фотоматериали на Валдгасе, а до него Турандот!

Всички забелязаха веднага голямата прилика между новодошлия и детектива на картината.

— Вие? — попита майката на Давид изумена.

— Котката — обясни продавачът. Тя дойде при нас в магазина, скочи на масата, погледна ме и измяука. Тогава си казах: сигурно иска нещо от тебе, идва да те вземе със себе си. Затова тръгнах с нея — и ето ме тук.

— Да, сега вие сте тук — измърмори докторът. — Но каква полза? Турандот е имала добри намерения, тя мислеше, че вие сте детектив. За съжаление ние междувременно научихме, че вие съвсем не сте такъв.

Господинът от магазина за фотоматериали погледна към котката Турандот, която бе скочила в рамката на картината и отново си седеше там съвсем мирно. После попита доктора.

— Откъде знаете, че не съм детектив?

— Ако бяхте такъв, едва ли бихте продавали филми и хартия за копиране.

— Не може ли да се върши едното и въпреки това човек да бъде съвсем друго? — В очите на непознатия се появи усмивка.

— Значи все пак сте детектив! — извика тържествуващо Карли.

— През свободното си време за съжаление аз трябва да се занимавам с въпроси, които обикновено са работа на детективи — каза господинът от магазина за фотоматериали. — Именно, търся изчезналата си сестра и нейното дете.

— Защо не предоставите това просто на полицията? — попита майката на Давид учудено.

— Това малко би ми помогнало в случая — отвърна господинът от магазина за фотоматериали. — Трябва да знаете, че сестра ми… — Случайно погледът му падна върху портрета на дамата в бяло и за миг той се стъписа, но веднага се съвзе и продължи необикновено бързо:

— Ако мога по някакъв начин да ви услужа, с радост бих направил за вас всичко, което е по силите ми.

Докторът въздъхна:

— Жалко, че не дойдохте по-рано. Сега трябва да разказвам цялата история отначало.

— Е, тогава започвайте! — каза Давид и се засмя.

Тъй като знаеше историята, той пристъпи към прозореца и се загледа към улицата. Долу минаваше някакво момче със зелен балон. От сладкарницата на ъгъла излезе момиченце с голяма фунийка сладолед и тогава той ококори очи. Следващия миг извика така високо, както отдавна не бе викал:

— Елате! Елате! Това е…

Всички побързаха към прозореца и погледнаха надолу. Да, нямаше никакво съмнение: на другата страна на улицата, точно срещу тяхната къща, стоеше магьосникът Хокупоцки. Във високо вдигнатата си ръка той държеше късче бяла хартия и по лицето му играеше иронична гримаса, сякаш искаше да каже: „Искам само да ви покажа, че притежавам едно листче хартия, с което и не мисля да се разделям!“

Господинът от магазина за фотоматериали погледна въпросително доктора, а докторът потвърди с кимване на главата: „Това е той“. Тогава господинът от магазина за фотоматериали бързо тръгна към вратата и кимна на доктора и двете момчета да го последват. Те се втурнаха по стълбата и изтичаха на улицата.

Магьосникът Хокупоцки вече не се виждаше. Тъй като не знаеха накъде е изчезнал, господинът от магазина за фотоматериали каза на Давид:

— Ти идваш с мен! — а на доктора подвикна: — Вие и другото момче тичайте в срещуположна посока! Не бива да оставим непретърсено нищо!

А високо горе в ателието си на таванския етаж в старата къща майката на Давид застана пред картината с оранжевата котка и каза:

— Надявам се, че всичко ще се оправи и вещицата ще ти даде мехлема, макар че, според мен, ти изглеждаш чудесно дори с неправилни ноздри.

Оранжевата котка не отвърна нищо. Лицето й изразяваше скука и тя гледаше в далечината. Тогава майката се обърна отново към малката Инге, която все още седеше неподвижно на стола си, и пак взе четката в ръка.

Отфрид Пройслер от Германия разказва девета глава,

в която господинът от магазина за фотоматериали се оказва стар познат; Карли и докторът изчезват временно зад грамада празни бирени бурета, а Давид се впуска с новия си чичо в едно опасно приключение.

Давид и господинът от магазина за фотоматериали бързо изтичаха по улицата към близкия площад пред театъра. Те запитаха полицая на ъгъла дали преди малко оттам не е минал някакъв облечен в черно мъж, или един старомоден черен автомобил. Полицаят поклати глава отрицателно.

— Положително би ми направило впечатление, по това време на деня тук е съвсем спокойно.

Следователно Хокупоцки се бе отправил в другата посока. Дано докторът и Карли не го изтърват!

— Всъщност още не съм ти се представил — каза господинът от магазина за фотоматериали, когато пак поеха с Давид нагоре по улицата. — Казвам се Валдман, Еренфрид Валдман. И ако нямаш нищо против, можеш да ме наричаш просто чичо Еренфрид. Съгласен?

Господин Валдман и Давид си стиснаха ръцете.

— Съгласен, чичо Еренфрид — каза момчето.

В следващия миг той застана като втрещен. Еренфрид?… Къде бе чул това име за последен път?

— Възможно ли е… — запита той, заеквайки — щото вие… да сте брат на госпожа Клерхен?

Чичо Еренфрид кимна.

— Клерхен е моя сестра. От много години не сме се виждали. Когато преди малко видях портрета й в ателието, изплаших се. Макар сестра ми все още да е много красива, вижда се, че е прекарала тежки години. Надявам се, че ще можем да й помогнем.

— И аз се надявам — каза Давид. После запита чичо Еренфрид защо е напуснал замъка на баща си и е станал продавач в магазин за фотоматериали.

— Това е дълга история — отговори господин Валдман. — От една страна, нямах вече никакво желание да остана да живея и за в бъдеще в гората и от сутрин до вечер да не върша нищо друго, освен да се упражнявам в езда и фехтовка, от друга страна, в това има пръст и нашата съседка, госпожа Афрозиния. Тя подкрепи решението ми да избягам от замъка в гората. Трябва да знаеш, че тя е добра жена, макар че бедната ми сестра не можеше да я понася.

Момчето на драго сърце би научило повече за госпожа Афрозиния, но те бяха стигнали отново до къщата на Давид. Почти едновременно с тях тук пристигнаха Карли и дебелият доктор.

— Е? — попита чичо Еренфрид. — Открихте ли Хокупоцки?

— Съжалявам — каза докторът и обърса потта от челото си. — Тичахме до следващия кръстопът и запитахме полицая…

— Но полицаят не бе видял да минава нито магьосникът, нито колата му — допълни Карли.

— Хм — каза чичо Еренфрид. Той сбърчи чело и се замисли. — Тогава този Хокупоцки или трябва да се е изпарил във въздуха, което, според мен, е малко вероятно, или просто е изчезнал в онази къща там… Елате да разгледаме къщата малко по-отблизо!

Чичо Еренфрид, Давид, дебелият доктор и Карли прекосиха улицата.

— Знаеш ли случайно кой живее тук? — попита чичо Еренфрид.

Давид бе принуден да признае, че никога не се е интересувал особено от къщата и нейните обитатели.

— Може би звучи смешно — каза той, — но цялата къща ми изглежда така, сякаш днес я виждам за пръв път…

— Е, добре — каза чичо Еренфрид. — Тогава напред!

Давид отвори къщната врата, зад която започваше тясна стълба с изтъркани стъпала от червеникав камък, която очевидно водеше към мазето. Отдалече се виждаше табелка с надпис „Влизай на собствена отговорност“, който сякаш подканяше да се използува стълбата. Тъй като освен тази стълба зад вратата на жилището нямаше нито етаж, нито някакви други врати, Хокупоцки сигурно бе слязъл по стълбата за мазето.

— Смятам, че тя води към едно от неговите скривалища — каза чичо Еренфрид. — Давид и аз ще поогледаме малко долу. Вие, докторе, ще останете с Карли тук пред вратата и ще ни прикривате. Сега е 18 часа и 47 минути, моля, сверете си часовника. Ако не се върнем до 19 часа и 17 минути, тогава, моля, последвайте ни, като спазвате всички възможни предохранителни мерки.

— Разбрано — каза докторът. — Карли и аз ще ви измъкнем отдолу в случай на нужда.

— Ясно! — прибави Карли. — Ще го направим!

Давид последва господин Валдман надолу по тридесет и деветте стъпала на стълбата. Те стигнаха в тесен, хоризонтално прокаран подземен ход. Тук бе мрачно. Чичо Еренфрид запали клечка кибрит. Тръгнаха нататък по светлината на пламъчето, докато то угасна.

— Не беше ли по-добре да вземем едно фенерче? — попита Давид.

— Ех, карай! — отвърна чичо Еренфрид. — Кибритената кутия е още почти пълна.

Коридорът бе значително по-дълъг, отколкото бяха предполагали. Той се губеше в зигзаги и сякаш нямаше да има край. Чичо Еренфрид палеше клечка след клечка, докато кутията се изпразни. На светлината на последната кибритена клечка те различиха обкована в желязо врата, с която на няколко крачки от тях завършваше коридорът. Те почакаха, докато очите им привикнат на тъмнината. Когато с протегнати ръце започнаха внимателно да опипват вратата, забелязаха, че тя поддава…

През пролуката на вратата те надникнаха във високо сводесто помещение, осветено от полилей с тринадесет свещи, чиято наредба не допускаше никакво съмнение, че това е работният кабинет на магьосник. По стените бяха поставени полици, на които имаше стотици дебели книги. От тавана висяха различни препарирани животни: един бухал, два огромни прилепа, един крилат крокодил и няколко дълги дъждовника. От една ниша в стената се хилеше мъртвешки скелет. На огромната писалищна маса в средата на помещението се намираше дебела, подвързана с черна кожа книга, здраво закована с желязна верига за пода, както обикновено се прави с всички магьоснически книги. Но всичко това Давид осъзна само наполовината. Цялото му внимание (както и вниманието на чичо Еренфрид) бе насочено към магьосника Хокупоцки, който седеше със затворени очи в едно кресло до масата и високо похъркваше. Бе облечен в широката си, синя, изпъстрена с кукумявки и прилепи магьосническа мантия. Лявата му ръка висеше върху облегалото на стола и почти докосваше едно празно шише ракия, очевидно изплъзнало се от пръстите му. По всичко личеше, че както се казва, господин магистърът си бе пийнал: може би от радост, че най-после е сполучил да се сдобие с тайнственото късче хартия. Давид и чичо Еренфрид почти не повярваха на очите си, като видяха отдалеч, че това късче хартия се подава от левия външен джоб на мантията на Хокупоцки.

— Да го измъкна ли? — прошепна Давид.

Чичо Еренфрид кимна.

Те се промъкнаха на пръсти към Хокупоцки и Давид протегна ръка към късчето хартия. Почти го бе достигнал, оставаха още само няколко сантиметра, но Хокупоцки отвори внезапно очи и каза със съвсем спокоен глас:

— О, господа! Моля, заповядайте!

От изненада Давид и чичо Еренфрид не можеха нито да продумат, нито да се помръднат.

— Защо не го вземете? — попита Хокупоцки. — Вие сте хвърлили око на листчето в моя джоб, нали? Да ви го подаря ли? — Като се хилеше злобно, той подаде на Давид късчето хартия.

— Виждам, че сте изненадани, господа. По-добре седнете, за да можем да разговаряме напълно спокойно.

Той посочи две дълбоки, тапицирани с черна кожа кресла до вратата. — Моля, седнете!

Давид и чичо Еренфрид седнаха в креслата. Давид рядко бе седял на толкова меки и удобни столове.

— Искате ли ракийка?

Магьосникът промърмори нещо в тънката си брада и щракна с пръсти. Изведнъж върху масата се появи табличка с шише сливовица и три чашки.

— Не, благодаря — отговори чичо Еренфрид, — по-добре не!

— Е, добре — изръмжа Хокупоцки. — Що се отнася до мен, аз не се отказвам от няколко глътки. Разрешавате, нали? Наздраве!

— Наздраве! — отвърнаха Давид и чичо Еренфрид. Хокупоцки гаврътна голяма чаша сливовица и се отърси.

— Бър-р! — извика той. — Бива си я! Вие и не подозирате какво пропускате, господа… Но по въпроса! Не мога да ви опиша колко се радвам, че дойдохте. Аз, естествено, се боях, че вие вече сте се сдобили с онова важно бяло листче, което всички търсим. Но тогава сигурно не бихте дошли тук, за да ми го отнемете. Впрочем за съжаление то не е и у мене. Оня парцал — той посочи листчето в ръката на Давид — няма никаква стойност, спокойно можете да го изхвърлите!

Давид вече изобщо нищо не разбираше.

— Листчето не е и у вас?

— Не — каза Хокупоцки. — Но не след дълго аз ще го имам!

Той застана зад писалищната маса. После разтвори книгата, закована с верига за пода, и с едва чут глас прочете няколко реда в нея, които Давид и чичо Еренфрид не разбраха. След това отново затвори книгата.

— А сега ще ни извините, господа — каза той. — Ела, Ханзи!

Иззад писалищната маса безшумно се приближи оранжев котарак и сънливо протегна лапите си. Отдалеч би могло да се помисли, че това е госпожица Турандот.

— Ханзи и аз ще отидем да потърсим онова листче — каза Хокупоцки. — Не се опитвайте да ни последвате: ще бъде безцелно. Впрочем позволих си да ви омагьосам върху креслата.

Като каза това, той пристъпи към една от полиците с книги и я отмести настрана. Зад нея се показа тясна врата, през която оранжевият котарак Ханзи незабавно се промъкна. Преди да го последва, Хокупоцки се обърна още веднъж.

— Извинете ме, че ще угася светлината — каза той. — Но аз съм пестелив човек.

Той издаде напред устни и с едно-едничко духване угаси всичките тринадесет свещи наведнъж.

Давид и чичо Еренфрид останаха да седят в тъмното. Те чуха как Хокупоцки напусна залата, как щракна ключалката на вратата зад себе си, как полицата с книги се върна с тихо бръмчене на мястото си. Разбира се, те незабавно се опитаха да настигнат магьосника, но въпреки всички усилия не можаха да се вдигнат от кожените кресла. Креслата сигурно бяха завинтени или прикрепени по някакъв начин към пода. Съвършено изключено бе да се помръднат от местата си.

— Каква свинщина! — измърмори Давид. — Какво ще правим сега?

Чичо Еренфрид хвърли поглед върху светещия циферблат на часовника си.

— Сега е 19 часът и 7 минути — каза той. — Нашите приятели няма да ни изоставят.

Докторът и Карли стояха пред вратата и скучаеха. Както винаги, когато нямаше нищо особено за правене, Карли си мислеше за ядене.

— Ужасно е, но аз пак съм гладен — каза той. — Ако бях магьосник, щях да си пожелая една дузина пържени наденици.

— И всичките ли щеше да изядеш? — попита докторът.

— Само шест — каза Карли. — Другите щяха да са за вас. Или вие не обичате пържени наденици?

— Напротив! — дебелият доктор млясна с език. Но ако би могъл да правиш магия, трябваше непременно да се погрижиш и за кисело зеле. Разбира се, задушено със сланина, с ким и резенчета лук, по една пълна паница за всеки от нас!

— Разбира се — каза Карли. — И хрупкави хлебчета — или предпочитате черен хляб?

Докторът се засмя и махна с ръка.

— За това друг път! Часът е 19 и 17 минути, трябва да се намесим. Очевидно някаква беда е сполетяла двамата ни приятели.

Той извади от черната си чанта едно фенерче, по-скоро джобен прожектор, и с решително движение отвори вратата. За негово и на Карли безгранично учудване стълбата към мазето бе изчезнала. На нейно място непосредствено зад вратата се изкачваше стръмна дървена стълба.

— Ами сега? — попита слисан Карли. Докторът се почеса с фенерчето зад ухото.

— Мисля, че трябва да се качим горе — изръмжа той. — И без това нямаме друга възможност.

На първия етаж стълбата завършваше в тесен мрачен коридор, а в дъното му се намираше някаква врата. Вратата имаше злокобен вид. Докторът изпитваше смътно чувство, че зад нея дебне голяма опасност. И Карли бе угрижен, но не се издаваше.

— Ще влезем ли? — попита той тихо.

Докторът кимна.

Те се притиснаха до стената вляво и вдясно от вратата като опитни детективи. После Карли потърси пипнешком с дясната си ръка дръжката и с внезапен тласък отвори широко вратата, както бе виждал на телевизията. Те чакаха напрегнато три секунди, после предпазливо огледаха ръба на касата на вратата и се разсмяха смутено.

Зад вратата нямаше нищо друго, освен още една дървена стълба, която извеждаше през приземния етаж в някакъв запустял заден двор. По дясната надлъжна стена на двора бяха натрупани празни бирени бурета, около трийсетина-четиридесетина парчета, от другата страна през прозорец с решетки можеше да се надникне в кухнята на някаква гостилница. Като погледнаха по-отблизо, оказа се, че всъщност там пекат само наденички на скара.

Целият двор миришеше на печени наденици и задушено кисело зеле. Докторът и Карли усетиха, че устата им се пълни със слюнка. Ако не беше въпрос за спасението на двамата им приятели, нито за миг не биха се поколебали да побързат в кръчмичката и здравата да си похапнат. Не, те добре знаеха дълга си.

— И миризмата на печено стига — каза Карли, — поне временно…

— Така е — заяви докторът.

Те пристъпиха до прозореца на кухнята и погледнаха вътре. Върху скара, поставена над жарава от дървени въглища, бяха наредени в четири редици няколко дузини цвърчащи свински наденици. Някаква готвачка в бяла престилка и с бяло боне тъкмо ги обръщаше с машата. Тя бе обърната гърбом към доктора и Карли. Въпреки това и двамата би трябвало да забележат, че изпод бонето й се подава кичур оранжева коса. Но вниманието им бе привлечено само от миризмата на печено, която струеше от прозореца към тях.

— Ах! — възкликна Карли. — Прекрасно е! Не можеш достатъчно дълбоко да го вдъхнеш — искаше да добави той всъщност, но внезапно гласът му секна, пред очите му причерня и с приглушено изхъркване той се свлече като мъртъв на земята.

С дебелия доктор се случи буквално същото. Нему също се зави свят и той ненадейно загуби равновесие и падна. Лежеше до Карли по гръб, проснал ръце и крака с извърнати очи и отворена уста.

Секунда по-късно облечената в бяло жена излезе бързо от гостилницата на двора. Тя махна бонето от главата си и сега можеше да се види, че има дълга, чорлава оранжева коса. С други думи: жената от гостилницата не бе никоя друга, освен вещицата Афрозиния!

— Ха, така ви се пада! — изкиска се тя и плесна ръце.

Тогава от другата страна на двора се приближиха с трополене празните бирени бурета и се струпаха от само себе си около двете лежащи на пода фигури. Никой, който видеше струпаните бурета, не би могъл да предположи, че зад тях лежат двама души. Госпожа Афрозиния доволно потри ръце. Тогава някой я побутна по крака и като погледна надолу, тя видя — Турандот!

— Турандот — ти? Какво търсиш тук? — попита тя на котешки език.

— Исках да взема доктора и Карли. Защо ги отровихте?

— Отровени? — госпожа Афрозиния се изкиска. — Само малко ги упоих. С помощта на миризмата на печените наденици, разбираш ли? На тях им е добре, сега сънуват печени наденици и кисело зеле.

— Но те са необходими! — каза Турандот. — Давид и Еренфрид се намират в опасност!

— Зная — отвърна старицата. — Те сами трябва да се справят, двамата дебеланковци само биха им попречили. Затова си послужих с омагьосаната стълба и малкия фокус с миризмата на наденици. Остави ги да си спят спокойно, докато всичко свърши!

— А ако с Давид и Еренфрид се случи нещо лошо?

— Няма да им се случи нищо лошо. На единия от тях, точно когато е нужно, ще му хрумне спасителната мисъл. За това ще се погрижа аз.

Давид и чичо Еренфрид седяха в тъмното и чакаха. Изминаха десет минути, двадесет минути.

— 19 часа и 27 минути. Приятелите ни отдавна трябваше да са тук — каза чичото. — Дано нещо не ги е сполетяло.

— Само това липсваше! — измърмори Давид.

Нямаше ли никакъв изход от това проклето положение? Наистина ли трябваше да седят залепени в креслата си като мухи върху туткал? На Давид му хрумна една мисъл (мисълта, която му бе изпратила госпожа Афрозиния.) Всъщност кого или що бе омагьосал Хокупоцки в креслата: тях самите или само дъната на панталоните им? Давид сръчно разхлаби колана на панталона си. После се подпря с двете ръце на ръкохватките на креслото и опита да се повдигне нагоре. Чичо Еренфрид го чу да пъхти.

— Какво става с тебе? — попита той. — Лошо ли ти е?

— Само се опитвам да се измъкна от панталоните си — отвърна Давид. — Мисля, че ще стане… Ура, чичо Еренфрид! Само панталоните ми са омагьосани за креслото, останалото не е!

Господин Валдман чу как Давид ходи пипнешком из тъмната стая.

— Свободен ли си?

— Наистина съм свободен!

— Браво!

Две минути по-късно и чичо Еренфрид бе напълно господар на движенията си.

— Сега ни е нужна само малко светлина — каза Давид.

Господин Валдман се засмя и драсна клечка кибрит. С нея запали шест от тринадесетте свещи на полилея.

— Виж ти! — учуди се Давид. — Мислех, че кибритът се е свършил!

— Мислел си! — каза чичо Еренфрид. — За всеки случай винаги нося у себе си още една кутия. Както виждаш, понякога това може да бъде много практично.

Той запали и останалите свещи.

— Малко смешно е да се въртиш наоколо без панталон, не намираш ли? Но какво да се прави? По-добре, отколкото да си залепнал безпомощно за стола!

— А сега какво? — попита Давид.

— Мисля, че трябва малко по-внимателно да разгледаме черната книга с веригата. Такова нещо не се среща всеки ден.

Както вече казахме, магьосническата книга на Хокупоцки беше подвързана с черна кожа. Горната корица бе украсена със сребърни звезди. Те бяха правилно подредени и образуваха нещо като квадрат. Чичо Еренфрид преброи звездите.

— Четиридесет и осем са — каза той. — Това е добре. То означава, че Хокупоцки е магьосник от четиридесет и осма степен. Четиридесет и деветата степен е най-високата, която може да се достигне. Магьосниците от четиридесет и деветата степен са непобедими. При магьосници от четиридесет и осма степен съществува една мъничка надежда, че все пак човек може да се справи с тях.

— Изглежда, че сте запознат отлично с подобни неща — каза Давид.

— Горе-долу — каза чичо Еренфрид. — Госпожа Афрозиния смяташе, че няма да ми навреди, ако зная нещичко.

Магьосническата книга съдържаше четиридесет и осем различни заклинания заедно с необходимите пояснения. Давид и чичо Еренфрид прегледаха съдържанието:

„Номер 1: от дълго да направиш късо.

Номер 2: как правото става криво.

Номер 3: да направиш да опадат зъбите (косите) на човек или животно.

Номер 4: да приспиш някого така, че да не може да се събуди.“

Под номер 23 се намираше заклинанието „Да омагьосаш някого с обущата му (панталоните) за земята (мястото, на което седи)“; номер 38 означаваше: „Да превърнеш когото си желаеш в животно каквото желаеш“, номер 42: „Как можеш да накараш да потъне в земята предмет от какъвто и да е размер“, а номер 47: „Да омагьосаш един човек така, че да не може повече нито да говори, нито да се смее.“

— С това заклинание той е направил Инге няма! — каза Давид. — Сега ни е нужна противомагията — ако има такава!

Чичо Еренфрид се засмя.

— Всяко заклинание съдържа и противомагията — обясни той. — Тя започва да действува, щом заклинанието се прочете отзад-напред. Започва се от последните букви и се чете отзад-напред. Това е всичко.

— И ефикасно ли е? — попита Давид.

— Стопроцентово — увери чичо Еренфрид. — Да ти докажа ли?

Господин Валдман прочете заклинанието номер 23 отзад-напред. Когато свърши, панталоните им лежеха провиснали върху креслата, сякаш никога не е било другояче.

— Моля, нахлузвай ги! — извика чичото.

Те нахлузиха панталоните си и се почувствуваха значително по-сигурно.

— Чудесно! — каза Давид. — Сега можем да сложим отново в ред всичко, което Хокупоцки е забъркал със своите заклинания!

— Действително — каза чичо Еренфрид. — Но за това е още твърде рано. Представи си какво ще се случи, ако Хокупоцки се сдобие с бялото листче…

— Как така? — попита Давид.

— Прочети какво пише тук!

Чичо Еренфрид посочи върху последната страница на магьосническата книга и Давид прочете:

„По-нататък: Ако искаш да достигнеш четиридесет и деветата степен, трябва да притежаваш бялото листче, което съдържа тайната на всички магии. Ако го притежаваш, всички и всичко, което някога си омагьосал, ще бъде окончателно и не може да бъде обезсилено от никого против твоята воля. Ако обаче някой магьосник от четиридесет и деветата степен притежава казаното листче и отново го загуби, краят му ще бъде страшен. Тогава също всичко, което някога е омагьосал, ще бъде равно на нула. Probatum est.“

— Какво означава „Probatum est“? — попита Давид.

— То е на латински и означава нещо подобно на: „Можеш да се осланяш на това“. Във всеки случай Хокупоцки не бива в никакъв случай да стане недоверчив, преди да знаем със сигурност дали той междувременно се е сдобил с бялото листче, или не!

— А ако се е сдобил? — попита Давид.

— Тогава трябва да сложим всичко на карта, но да му го отнемем.

— Това няма да бъде много просто — заяви Давид.

— Не забравяй, че можем да го изненадаме! — отвърна чичо Еренфрид. — За всеки случай аз ще си направя копие от най-важните заклинания, човек никога не знае…

Той извади някакъв малък плосък предмет от джоба си и зашари с него наоколо.

— Специална камера — каза той. — Дори при слабо осветление тя прави изумително ясни снимки. Освен това за седем минути предава готовите отпечатъци. Повече от това не може да се изисква, нали?

Сега всичко потръгна много бързо. Давид трябваше да разлиства едно след друго най-важните заклинания, а чичо Еренфрид ги фотографираше — клик! — със специалната си камера. Освен това по изричното желание на Давид те фотографираха и заклинание №3: (може би с негова помощ можеше да се накара отново да порасне косата върху главата на дебелия доктор) и накрая заклинание номер 16: „Да омагьосаш мъж, жена или дете да говорят против волята си или при нужда да пеят глупави неща“. Давид се надяваше, че с това заклинание ще произведе огромно въздействие в училище, например в час по краснопис при госпожица Дюрмайер. Чичо Еренфрид изщрака целия останал филм, общо 14 снимки. После пак пъхна камерата в джоба си и каза:

— Може би действително не сгреших, като последвах съвета на госпожа Афрозиния и станах фотограф… Но сега бързо! Трябва да угасим свещите и — обратно в креслата! Когато Хокупоцки се върне в къщи, трябва да помисли, че все още сме здравата омагьосани.

Лудвик Йежи Керн от Полша разказва десета глава,

в която магьосникът Хокупоцки се добира до бялото листче, но то му донася малко полза; също така научаваме, че една котка съвсем не е котарак, Инге може отново да се усмихва, а Турандот скоро ще стане майка.

Давид и чичо Еренфрид изгасиха тринадесетте свещи и отново се настаниха в креслата си. Макар че на дълбоките кожени възглавници се седеше много удобно, те не се чувстваха особено добре, тъй като все още се намираха в къщата на магьосник. На това отгоре Давид направи едно обезпокояващо откритие: щом очите му привикнаха донякъде на тъмнината, той забеляза по тавана на помещението множество мънички блестящи точици. Отначало помисли, че така му се е сторило, но блестящите точки не изчезнаха дори след като неколкократно си разтри очите. Тогава той се разтревожи.

— Чичо Еренфрид — попита той нерешително, — тук ли сте още?

— Разбира се — отвърна господин Валдман от другото кресло. — Как си?

— Така да се каже, добре. Но се безпокоя. Виждате ли тези блестящи точки там горе? Дано само не са някакви магически очи!…

— Магически очи ли?!

— Има такова нещо, чел съм за това. Хокупоцки ги е накарал да ни наблюдават, докато го няма. От този тип всичко може да се очаква.

— Дума да не става! — чичо Еренфрид се засмя. — Но огнените точки не са нищо друго, освен очите на зверовете, които висят от тавана! Хокупоцки ги е боядисал със светеща боя, това е всичко.

— О, така ли! — каза Давид и сега гласът му прозвуча значително по-спокойно. Знаете ли какво трябва да направим?

— Какво?

— Трябва да разберем дали можем да станем от столовете, както по-рано.

— Та нали току-що развалихме магията върху панталоните си…

— Кой казва, че магията не действува отново всеки път, когато седнем?

— Хм — измърмори чичо Еренфрид, — най-добре е да изпробваме веднага. Започни ти, Давид! Е, можеш ли да станеш?

— О, да — каза Давид, след като няколко пъти се надигна и отново седна на мястото си. — А вие, чичо Еренфрид?

— Да, аз… и аз мога… но не съвсем! — заекна господин Валдман изненадан.

— Какво значи това: не съвсем?

— Щом се надигна няколко сантиметра, веднага чувствувам, че нещо ме държи здраво и отново ме тегли надолу.

— Какво би могло да бъде? — започна да размишлява Давид.

— Не зная. — Гласът на чичо Еренфрид звучеше несигурно. — Колкото пъти опитам — постоянно ме задържа.

— Секунда! — каза Давид. — Трябва да разгледам това по-отблизо. Къде е кибритът?

В този миг отдалече се чу свистене на автомобилни гуми. Изскърца спирачка и веднага след това се чу някакъв оглушителен трясък. Къщата на магьосника бе разтърсена от мощен удар, сигурно при земетресение не би било по-страшно. От стените изпопада мазилка, блестящите точици под тавана започнаха да танцуват наоколо като луди.

— Не се помръдвай, Давид! — извика чичо Еренфрид.

Давид се подчини. Какво ставаше тук, за бога? Полиците с книги все още се люлееха, всеки миг някой от дебелите томове падаше долу и глухо пльосваше на пода.

— Тук нещо не е в ред — измърмори чичо Еренфрид. — Но какво ли?

Постепенно настъпи отново тишина и двамата приятели си отдъхнаха, но не за дълго. Защото внезапно чуха провлачени стъпки вън при входа.

— Престори се на заспал! — прошепна чичо Еренфрид. — Може би ще успеем да го надхитрим…

Това бе наистина Хокупоцки. Най-напред чуха шума на отварящите се полици, после изречената със слаб глас заповед:

— Запали се, три… три… тринайсеторъки!

Следващия миг всички тринадесет свещи на полилея пламнаха изведнъж. Хокупоцки имаше вид на доста пострадал, изглежда бе преживял някаква злополука. Краката му се олюляваха, лявото му око бе много подуто, на челото му зееше дълбока рана. Въпреки това изглеждаше в отлично настроение. Той гордо огледа работния си кабинет, потупа благосклонно по опашката препарирания крокодил и след това седна зад писалищната си маса.

Сега и оранжевият котарак се шмугна вътре и се настани, мъркайки, в краката на магьосника. Тайната врата зад него отново се затвори.

Хокупоцки хвърли поглед върху двамата пленници.

— Спят, милите ангелчета! — изкиска се той. — Браво, браво!

Той извади от вътрешния джоб на мантията си късче бяла хартия, постави го на масата и известно време го гледа с голямо задоволство. После пъхна листчето между страниците на черната книга, като все пак остави горния му край малко да стърчи, сигурно за да може по-лесно да го намери отново. После Хокупоцки отново се обърна към двамата заспали.

— Вие все още спите, мили гълъбчета, и не предусещате нищо от приятната изненада, която ви очаква, щом отворите очи! Ще имате случай да говорите с най-всемогъщия магьосник под слънцето, който някога е съществувал. Хей, вие двамата, не ме ли чувате! А сега край на хъркането, събудете се! Трябва да се събудите!

Давид и чичо Еренфрид не помръднаха.

— Какво се е случило? — изгърмя Хокупоцки с пресипнал глас: — Оглушали ли сте, или що? Хайде, хайде, събудете се! Ако продължавате да спите, и на мен ще ми се приспи! — Магистърът потисна прозявката си, после направи магия, за да получи шише от любимата си сливовица и си наля порядъчна чаша от нея.

— Да живее най-могъщият магьосник на всички времена и страни, магистър Хокупоцки! — извика той и гаврътна чашата на един дъх. После нареди на Ханзи да събуди спящите.

Оранжевият котарак се протегна, после бавно се промъкна към господин Валдман. Чичо Еренфрид се изплаши. Котаракът се приближаваше неотстъпно към стола му, после внезапно скочи върху коляното му. Господин Валдман започна да трепери.

— Е, най-после се събудихте, мили мой! — извика Хокупоцки доволен и заповяда на котарака:

— А сега събуди ми и другия лалугер!

Оранжевият Ханзи се подчини на часа. Хоп! — и той вече седеше в скута на Давид. Давид бе изненадан, защото котаракът се държеше с него много внимателно, сякаш в никакъв случай не искаше да му причини болка. Момчето смаяно потри очи, но в този миг проеча триумфиращият вик на магистъра:

— Аха, нашият уважаван гост номер две също благоволи да се събуди! Е, най-после! Ти спа май доста бавно?

Котаракът Ханзи се върна при Хокупоцки и се настани удобно върху писалищната маса. Магьосникът започна да го гали с едната ръка, а с другата си наля още сливовица.

— Тъй като нашите мили приятели най-после са будни, можем мъничко да си поприказваме — предложи той с лицемерна усмивка. — Вярвам, че сте се чувствували удобно на моите столове, господа.

— Много удобно — отговориха Давид и чичо Еренфрид в един глас.

— Това никак не ме учудва — изграка Хокупоцки. — Ненапразно това са най-удобните кожени кресла в целия свят. Който седне веднъж на тях, няма ни най-малко желание да ги напусне някога.

— Точно така! — потвърди Давид, а чичо Еренфрид кимна. Ние така невероятно удобно седяхме на вашите столове, че дори насън не сме помисляли да станем.

— Е, тогава опитайте се сега! — каза Хокупоцки с лукава гримаса. — Хайде, станете, господа!

— Ами ако не може? — отговори чичо Еренфрид (той казваше самата истина, защото все ще нещо го задържаше за креслото).

— Отлично! — извика Хокупоцки. — Тогава останете да си седите добре в тези… тези удобни мебели… Междувременно аз ще си изкарам една малка дрямка, ужасно съм уморен след моето славно дело…

Той си наля нова чашка, изпразни я на един дъх, загърна се хубаво в широката си синя магьосническа мантия и затвори очи. Не изминаха две минути и в голямото помещение прокънтя отново неговото силно хъркане. Давид и чичо Еренфрид седяха, без да помръднат. Хокупоцки хъркаше все по-силно. Нямаше никакво съмнение, че бе заспал дълбоко, изморен от дългия път и вероятно още повече от сливовицата. В това състояние той съвсем не будеше страх. Но котаракът не спеше.

Ханзи лежеше върху писалищната маса. Той поглеждаше ту към Давид, ту към чичо Еренфрид. Двамата нямаха никакво понятие какво става в неговата оранжева глава. Сигурно му беше възложено да ги наблюдава и в случай на нужда да събуди веднага магьосника.

Времето течеше. Нещо трябваше да се случи. Давид реши да направи едно мъничко движение, за да установи как ще се държи Ханзи. Той се втренчи продължително и остро в зелените му очи, като при това се надигаше сантиметър по сантиметър от креслото. Оранжевият котарак не трепна. Давид стана съвсем и седна на облегалката на стола. Оранжевият котарак не помръдна.

— Чичо Еренфрид! — прошепна Давид. Идвам при вас.

Стори му се като че ли при тези думи Ханзи кимна едва забележимо с глава. Или се беше излъгал? Във всеки случай той стана и се приближи на пръсти към чичо Еренфрид. Ханзи стоеше като истукан.

— Бихте ли могли да се надигнете малко? — прошепна Давид на ухото на чичото.

— Само няколко сантиметра.

— Сторете го и ще видим какво ви задържа…

— Това и аз знам — изръмжа чичо Еренфрид. — Оня тип здравата ме е омагьосал — същият противен тип, който така ужасно хърка.

Давид се засмя тихо в себе си.

— Знаете ли какво ви задържа? Това са вашите тиранти! Те са се закачили отзад на креслото.

— Наистина ли? — чичо Еренфрид помисли, че не е чул добре. Трябваше да мине доста време, докато разбере.

— А сега чисто и просто да бягаме! — настоя Давид, след като бе откачил господин Валдман. Да се надяваме, че Ханзи няма да има нищо против…

Котаракът ясно поклати глава, това бе несъмнено.

— Да бягаме — много добре — каза чичо Еренфрид. — Но по кой път? Тайната врата вдига прекалено голям шум, не можем да поемем този риск. А друг изход тук няма или?…

С предната си лапа котаракът Ханзи посочи, намиращата се зад тях стена. Давид веднага разбра какво иска да каже с това. Разбира се! Най-после тук имаше и врата… — Но защо Хокупоцки не я използува? — размишляваше той. Може би за един магьосник е неприлично да минава през вратата като обикновените смъртни…

— Хайде! — прошепна чичо Еренфрид. — Бързо да бягаме!

Но преди да направят първата крачка, оранжевият котарак тихо изфуча и посочи бялото листче в магьосническата книга. Какво искаше да каже с това?

Давид помисли, че го разбира. Той пое няколко пъти дълбоко въздух, за да си даде кураж. После безшумно се промъкна до писалищната маса. Бавно, бавно изтегли листчето измежду страниците на магьосническата книга и го пъхна в джоба на панталона си. Магьосникът Хокупоцки продължаваше да спи като заклан.

Давид и чичо Еренфрид бавно се изтеглиха към изхода. Оранжевият котарак безшумно се стрелна от масата и ги последва. Вратата се отвори от само себе си и напълно безшумно. Те излязоха в тъмния коридор. Този път нямаха нужда от кибрит: козината на оранжевия котарак светеше пред тях. Най-после стигнаха стълбата. Бързо изкачиха тридесет и деветте стъпала и дойдоха до вратата на жилището, което водеше на улицата. Докторът и Карли не се виждаха никъде. Но затова пък пред вратата стоеше старомодният черен автомобил на магьосника. Но на какво приличаше той! Капакът на радиатора и дясната му страна бяха съвсем смачкани, предното стъкло — на парчета, воланът изкривен, бронята — пречупена в средата. Изглежда Хокупоцки бе преживял някаква катастрофа.

— Хубав удар трябва да е било — установи Давид. После той благодари на оранжевия котарак за помощта и поиска да го отпрати.

— Сега тичай в къщи при господаря си, Ханзи, вече нямаме нужда от теб.

Но оранжевият котарак беше на друго мнение.

— Аз не съм котаракът Ханзи! — отвърна той и показа ноздрите си. — Аз съм Турандот.

— Аха, сега започвам да разбирам! — извика Давид.

— Боя се, че преувеличаваш, момчето ми! — извика Турандот — Може би разбираш мъничко, но съвсем не всичко.

— Прието! — отстъпи Давид. — Но непонятно ми е например как така внезапно ти отново можеш да говориш. Твоят час отдавна изтече!

— Е, и? Разбрах, че ще трябва да ви разказвам още цял куп неща. Затова още от по-рано, при първото си желание, аз просто си запазих правото да мога да говоря още веднъж на човешки език в продължение на един час, щом като ми стане нужно.

— А къде е сега истинският котарак Ханзи? — попита господин Валдман, клатейки глава.

— Ханзи? Днес следобед той потъна в земята заедно с горския замък.

Чичо Еренфрид продължи да клати глава учудено.

— Заедно със замъка?

— Ще ви обясня колкото може по-накратко — каза Турандот. — Както вече знаете, Хокупоцки искаше на всяка цена да се сдобие с известното късче бяла хартия. Това листче се намираше в едно обковано с желязо ковчеже зад стените на замъка в омагьосаната гора. За стария мерзавец не бе трудно да открие това — достатъчно му бе да хвърли един поглед в черното сандъче.

— Защо просто не е отишъл в горския замък, и не е взел листчето? — попита Давид.

— Нямаше как. В смъртния си час старият цар бе проклел замъка. Ако някой пристъпеше прага му, трябваше тозчас да потъне вдън земя заедно с него — освен ако пришелецът е бил роден в неделя. И тъй като на магьосника Хокупоцки влизането в замъка е било забранено, той изпрати там доктора и Давид.

— Но защо точно нас? — поиска да узнае Давид. Аз съвсем не съм роден в неделя.

— Ти не — каза Турандот, — обаче докторът! Следователно вие двамата (обстоятелството, че в края на краищата с вас дойде и Карли, няма особено значение) трябваше да измъкнете вместо него листчето от замъка.

— А котаракът Ханзи?

— На Ханзи бе заповядано да ви дебне и да ви чака пред портата на замъка. Като напуснете замъка, той трябваше да изтръгне от вас бялото листче и да го занесе на своя господар и магистър колкото може по-бързо.

— Откъде знаеш всичко това? — попита учудено господин Валдман.

Турандот намигна.

— За щастие Ханзи бе малко глупав и голям самохвалко. Той ми се похвали с поръчението си. Така аз мислех да направя всичко, за да попреча на плана на Хокупоцки. И така, напред към омагьосаната гора! Докато Ханзи ви следеше от дясната страна на пътя, аз се движех винаги вляво от вас. Когато стените и кулите на замъка изплуваха пред нас от мъглата, аз взех едно внезапно решение, което насмалко не ми струваше живота: префучах край вас и Ханзи към замъка, за да взема листчето. Вие видяхте как Ханзи се втурна слепешката след мен. Но докато аз имах щастие и в последния миг можах да се спася заедно с проклетото листче, Ханзи, който не бе толкова пъргав, потъна заедно със замъка.

— А после? — попита Давид.

— После аз всъщност исках да изтичам незабавно при госпожа Афрозиния с бялото листче, но попътният вятър, който вие предизвикахте с колата си, го изтръгна от зъбите ми и вихрушката го отнесе. Не ми оставаше друго, освен да се престоря на котарака Ханзи. Тъй като цветът на козината ни е един и същ, това не бе особено трудно. Просто изтичах при Хокупоцки и се престорих на Ханзи. Най-напред той ме наруга грозно, че се връщам от гората без бялото листче, после с помощта на вълшебното сандъче установи, че листчето е попаднало в гнездото на една сврака — и двамата с него го взехме оттам преди малко.

— Същото това листче ли? — Давид извади от джоба на панталона си бялото листче, което малко преди това бе взел.

— Същото — потвърди Турандот. — Когато то най-после попадна в ръцете на Хокупоцки, той радостно затанцува. „Иха-ха! Сега аз съм най-могъщият магьосник под слънцето! — извика той. — Целият свят трябва да трепери пред мен, юху-ху!“

Аз съвсем сериозно се уплаших, че е полудял. На връщане към къщи беше като обезумял зад кормилото на черния си автомобил. Караше със сто километра в час на зигзаг през улиците и пет пари не даваше нито за полицаите, нито за пътните знаци. При това пееше самоуверено и поглеждаше на всички страни, само не право пред себе си — докато накрая с гръм и трясък се блъснахме в един уличен фенер. Това стана тук наблизо, точно зад следващия ъгъл, сигурно сте чули трясъка.

— Чухме — каза господин Валдман, — и то доста добре. Цялата къща се разлюля като при земетресение.

— Това не бива да ви учудва — отвърна Турандот. — Къщата на магьосника и старомодният му черен автомобил са всъщност едно и също нещо. Той ту преобразява къщата си в автомобил, ту отново автомобила в къща. А когато е необходимо, разделя ги на две. В едната половина пътува, а другата слага някъде в града като къща.

— Затова никога не можехме да го намерим! — извика Давид. И внезапно се сети за доктора и Карли. Какво бе станало с двамата, къде се намираха?

— Чичо Еренфрид! — каза той загрижено. — Трябва да потърсим бързо доктора и Карли!

— Аз зная къде са — каза Турандот, намигайки лукаво. — Временно са изтеглени от движението.

— Изтеглени от движението? — ужаси се Давид. — Зло ли ги е сполетяло?

— Не се безпокой! — успокои го Турандот. — На тях временно им е отнета свободата на движение, но по най-внимателен начин. Те се чувствуват отлично, упоени са от мирис на печени наденици.

— Кой извърши това? — поиска да узнае чичо Еренфрид.

— Госпожа Афрозиния.

— Моята дългогодишна съседка? Отдавна не съм чул нищо за нея, как е тя?

— Тя държи сега една малка гостилничка тук наблизо. Както ми казаха, там има особено вкусни пържени наденици. Да ви заведа ли при нея?

Радостна бе срещата, която събра чичо Еренфрид и госпожа Афрозиния след толкова дълго време. Както можеше да се очаква, те имаха да си разказват много неща. В това време Давид отиде с Турандот на двора, за да събуди доктора и Карли. Те лежаха все още зад струпаните бирени бурета.

— Ставайте! — извика той на двамата. — Не е ли по-разумно да се ядат наденици, отколкото само да се сънува за тях?

— Разбира се! — извикаха и двамата в един глас и скочиха.

— Е, тогава идвайте с мен! Госпожа Афрозиния ви кани да ги опитате, ще има специални порции за вас!

— Един момент! — докторът не вярваше, че е сключен мир. — Госпожа Афрозиния? Ако това е вещицата с оранжевата коса — тогава, моля, без мене. Стига ми каквото съм преживял досега с тази… дама.

Давид знаеше как да подхване работата с доктора.

— Пържените наденици на госпожа Афрозиния са мечта! — извика той. Освен това тя е стара позната на чичо Еренфрид.

— И господин Валдман ли е там?

— Той запази една маса за нас…

— Е добре, тогава можем да опитаме…

Пържените наденици на госпожа Афрозиния бяха дори по-вкусни от миризмата им. А киселото зеле?

— Превъзходно! — изпъшка докторът, като мляскаше с наслада. — Съвсем изключително превъзходно!

Но дори те, двамата с Карли, трябваше накрая да сложат оръжие и да признаят, че са сити — за съжаление, както добави Карли.

— Сега вече нищо не ни пречи да се върнем в къщи и помогнем на Инге! — каза Давид.

Едва бе произнесено името на Инге и госпожа Афрозиния се сепна.

— Инге? — извика тя и въздъхна загрижено. — Аз вече разказах на Еренфрид, но и вие трябва да знаете; виновно за цялото нещастие бе онова съдбоносно бяло листче, за което Хокупоцки така жадуваше. То можеше да помогне на притежателя си, но също така и да му навреди. Дълги години то бе притежание на стария цар, който живееше в горския замък. Когато Хокупоцки научи това, принуди ме да се преселя в горската хижа и да причинявам на семейството на царя всички възможни затруднения, за да го принудя да отстъпи листчето. Опитах се да предупредя госпожа Клерхен, но тя не разбра знака ми.

— А Инге?

— И тя тежи на съвестта на злодея Хокупоцки. Самата аз нямам никаква вина в тази работа.

— Защо тогава се опитахте да накарате оранжевите котки да ни изядат? — попита недоверчиво докторът.

— Защото бях изцяло в ръцете на Хокупоцки и трябваше да изпълнявам заповедите му — призна старицата. — Но аз се погрижих никой от вас да не пострада. А когато Давид отвори хладилника и котките понечиха да се втурнат срещу двете момчета, тогава чисто и просто превърнах зверовете на прах, пуф!

— Значи днес сутринта все пак не съм се излъгал! — заяви със задоволство Карли.

— А как стои работата с бялото листче? — поиска да узнае докторът от Давид и чичо Еренфрид. — Намерихте ли го?

— Но да! — каза Давид и извади листчето, за да му го покаже.

Но госпожа Афрозиния незабавно връхлетя върху него и посегна към листчето. Най-неочаквано тя се бе развълнувала много.

— Дайте ми го! — извика тя. — Дайте ми го, в огъня!

Госпожа Афрозиния изтръгна листчето от ръката на смаяния Давид, изтича с него към скарата и го хвърли в нажежените дървени въглища. Листчето пламна и в миг стана на пепел. Давид загуби самообладание.

— Какво направихте? — извика той. — Полудяхте ли?

Старата жена се обърна към него и се усмихна.

— Луда? Никога в живота си не съм правила нещо по-умно от това, което току-що…

— Ето, чувате ли?

Те чуха глухо, измъчено пъшкане, което сякаш идеше от дълбините на земята. Пъшкането бе последвано от див вик. Стените на къщата прокънтяха, подът се разтресе. Давид почувствува, че го полазиха тръпки. Всичко това стана мигом, после отново настъпи тишина. Чуваше се само как цвърчат печените наденици.

— К-какво б-беше това? — попита докторът, загубил ума и дума.

— Това — каза госпожа Афрозиния — бе тъжният край на един прочут магьосник. Той не заслужаваше нищо друго, това е справедливо наказание за злодеянията му.

Давид и приятелите му трябваше да се съгласят с нея. Никой не изпита нито капчица съчувствие към Хокупоцки.

— Вещиците и магьосниците рядко доживяват добър край! — заяви госпожа Афрозиния замислено. — Затова реших да се откажа от магьосничеството. Да пържиш наденици и задушаваш кисело зеле е хиляди пъти по-добре. Отсега нататък никога няма да правя магии — заклевам се!

— Браво! — каза господин Валдман.

— Браво! — извикаха всички останали.

Само Турандот бе против.

— Това нарушава нашето споразумение! — изфуча тя. Моля, спомнете си вашето обещание! До гуша ми дойде да се разхождам с неправилни ноздри!

— Почакай — каза госпожа Афрозиния, усмихвайки се. — Естествено, аз ще уредя въпроса с твоите ноздри, погрижила съм се за това.

Тя взе с машата една наденичка от скарата, под която бе изгоряло бялото листче, и я поднесе на Турандот.

— Ето, изяж я и после се погледни в огледалото!

Какво ли не се прави за красотата? Турандот наистина не беше вече никак гладна, но не се поколеба нито миг да погълне наденицата. Когато изяде и последното късче, тя почувствува как около носа й стана приятно топло. Бързо изтича вън в коридора, където висеше голямо огледало.

Развълнувано хвърли поглед в него и какво да види: ноздрите й изведнъж бяха станали съвсем еднакви! Как бе станало това, Турандот лесно можеше да си обясни. Докато бялото листче бе горяло, нещо от неговата чудотворна сила сигурно бе преминало в цвърчащите отгоре наденици: това бе достатъчно, за да я освободи най-после от недостатъка й. И всичко това без вълшебен мехлем!

Тя изтича, засияла от щастие, обратно в кръчмата.

— Погледнете само! — извика тя. — Погледнете, ноздрите ми са…

Повече не можа да изрече. В този миг нейният час бе изтекъл. Всичко, което имаше още за казване, тя го каза на котешки език.

Майката на Давид не бе в много добро настроение. Момиченцето, което по поръчение на дебелия доктор тя бе нарисувала до дамата в бяло, бе изчезнало от ателието, когато нанесе последната линия с четката. Тя тъкмо се бе обърнала към Инге, за да й каже, че вече е готова с работата си, но малката внезапно бе изчезнала. Виждаше се само върху картината.

Естествено, това се стори странно на майката на Давид, но имаше и още нещо, което я безпокоеше: къде ли се губеше Давид пак? От часове вече момчето не се бе мяркало в къщи. Гузен ли беше за нещо? Може би това бе във връзка с изчезналата картина с бялото шосе и черния автомобил…

„Само да се върне веднъж! — мислеше тя. — Трябва да го разпитам подробно за всичко…“ Миг по-късно вратата се отвори и Давид влезе в ателието заедно с господин Валдман, доктора и Карли. Последна се промъкна Турандот, само госпожа Афрозиния бе останала в гостилницата си.

Майката се зарадва, че Давид се е върнал, но не се издаде.

— Къде си скитал пак? — попита тя строго.

— Скитал? Ние съвсем не сме скитали, ние надвихме магьосника Хокупоцки!

Нервите на майката не издържаха.

— Какво! — извика тя. — Пак ли твоите вещици и магьосници! Не стига, че половин ден те няма в къщи, а сега и приказки ще ми разказваш.

— Имате ли нещо против приказките? — попита господин Валдман. Струва ми се, че не сте права по отношение на момчето. Впрочем къде е Инге?

— О, боже — каза объркано майката на Давид. — Не зная как да ви обясня, тя за жалост изчезна…

— Изчезна? — попита докторът. — Откога?

— След последната линия с четката.

Майката очакваше, че докторът ще я упрекне за изчезването на Инге. Но стана обратното.

— Много добре! — извика дебеланкото. — Отлично! Задачата е изпълнена.

Той посочи картината, на която бяха нарисувани госпожа Клерхен и Инге, и каза:

— Мисля, че можем да бъдем доволни. Най-после Инге е завинаги заедно с майка си и погледнете я само как се усмихва!

Сега и другите забелязаха: майката на Давид бе нарисувала на лицето на момиченцето радостна усмивка.

— Дали може отново да говори? — поиска да знае Давид.

— О, да! — каза високо и ясно едно звънливо гласче на момиче. — Тя може и ви благодари за това.

Това беше Инге! Инге може да говори!

От радост Давид започна да танцува като луд из ателието. Разбира се, как можа да забрави: бялото листче бе изгорено и всичко, което Хокупоцки някога бе омагьосал, не бе в сила вече! Магьосническата книга бе излязла права.

— Probatum est! — извика той, смеейки се.

Чичо Еренфрид извади миниатюрната камера от джоба си. Той искаше да покаже на всички тайните заклинания на магистър Хокупоцки, но върху снимките се виждаха само тъмни неясни ивици.

— Странно — каза той. — Такова нещо никога не ми се е случвало. Сигурно има някаква връзка със свещите на тринайсеторъкия полилей…

Но какво значение има това? Инге бе освободена и всичко бе завършило добре. От магьосническите формули на Хокупоцки вече нямаше нужда.

— А сега — каза докторът, — имам една голяма молба към вас, господин Валдман. Бихте ли ни направили една снимка така, както сме събрани тук всички?

— Но, разбира се — каза чичо Еренфрид, — с най-голямо удоволствие! Необходимо ми е само да взема бързо някои дреболии от жилището си…

Той прескочи до дома си и се върна след около десетина минути с триножник и светкавица. Докато нагласяше камерата, майката окачи с помощта на Давид върху широката задна стена на ателието всички картини, които бяха играли някаква роля в последните събития: госпожа Клерхен с Инге, детектива и небесносиньото момиче, картината с жълтото цвете, съдията в черната мантия и дъсчената ограда с афишите: „Пийте сока от малини — да сте здрави за много години!“ и „Вижте умното дете — с радост приказки чете!“

Като приготвиха всичко, присъствуващите се наредиха пред стената с картините: Давид и Карли, докторът и майката на Давид. В краката им лежеше Турандот.

— Моля, усмихнете се! — извика чичо Еренфрид и включи самоснимачката.

Остана му точно толкова време, колкото да застане до Давид и да постави ръка около раменете на момчето, после светлината пламна и камерата щракна.

Снимката надмина всички очаквания. Всеки получи по едно увеличено копие — за спомен от преживените заедно приключения. На снимката те бяха окончателно свързани: образите от картинния свят и хората от плът и кръв. А Турандот?

Турандот не искаше в никакъв случай да се върне в картината си. И днес тя още живее в ателието на художничката, нежно обичана от майката на Давид и още повече от самия Давид.

Наистина някои съседи твърдят, че Турандот изобщо не е оранжева, тя била просто червенокоса като някои други котки. Но това е чисто и просто клевета. Или бедните хора са албиноси.

Освен това скоро ателието отново ще се напълни с оранжеви котки или, по-точно казано, с котенца. И ако приличат на майка си, което им пожелаваме, Турандот ще има всички основания да се гордее.

konec — simai — fin — конец — pine — slut — krai — the end — ende — koniec

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.